Copyright © 2013 by James Patterson

This edition published by arrangement

with Little, Brown and Company, New York,

New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 12th OF NEVER

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-668-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-669-8 (mobi)

Pro Suzie a Johna, Brendan a Jacka

Prolog

TEMNÁ A BOUŘLIVÁ NOC

Jedna

Probudilo mě hlasité třesknutí, jako by mi u ucha spustila pistole. Vytřeštila jsem oči a napřímila se na posteli.

Křikla jsem „Joe!“, ale můj manžel vedle mě neležel. Seděl v letadle deset kilometrů nad vnitrozemím a domů se měl vrátit až ráno.

Zaznělo další ohlušující prásknutí a ložnici ozářilo bílé světlo blesku. Hrom otřásl okenními rámy a na sklo zabubnovaly provazce deště. Prudká bouře mě tak zaujala, že mi chvilku trvalo, než jsem si uvědomila vlnu bolesti, která mi vyšla z břicha a projela celým tělem.

Bolelo to skutečně ošklivě.

Ale mohla jsem si za to sama, protože jsem se k večeři nacpala mexickými fazolemi a v deset hodin za nimi ještě poslala těstoviny rigatoni marinara.

Podívala jsem se na hodinky – bylo 2.12 v noci – a pak jsem nadskočila při dalším dunivém zahřmění. Pod postelí zakňučela Marta. Zavolala jsem na ni: „Marto, zlatíčko, copak to děláš? To je jenom bouřka. Neublíží ti. No tak, Marto.“

Plácla ocasem o koberec, ale nevylezla. Spustila jsem nohy z postele a cvakla vypínačem lampičky – nic se nestalo. Zkusila jsem to ještě několikrát, ale světlo se nerozsvítilo.

Nemohla být přece vypnutá elektřina. Jenže byla.

Sáhla jsem po baterce a nechtěně ji srazila hřbetem ruky, takže odlétla z nočního stolku, zakutálela se pod postel a skončila kdovíkde.

Větve blesků se natahovaly přes černou oblohu, jako by chtěly zdůraznit fakt, že světla nesvítila, kam až oko dohlédlo.

Popadla jsem bezdrátový telefon a uslyšela ticho. Nefungovaly ani telefony a já teď znovu ucítila tu divnou bolest v žaludku. Auvajs.

Aby bylo jasno, cítila jsem větry, ne kontrakce.

Můj věk mě klasifikoval na „postarší prvorodičku“, což znamenalo přes čtyřicet, poprvé těhotnou. Den předtím jsem byla u doktorky a všechno bylo v pořádku. Dítě rostlo správně a neměla jsem porodit dříve než za týden.

Měla jsem už rezervované lůžko na porodním oddělení Kalifornské ženské nemocnice, a i když nejsem zrovna přírodní typ, chtěla jsem porod prožít se vším všudy. Pravda je, že to dítě mělo být nejspíš jediné, které kdy budeme s Joem mít.

Zasáhla mě další vlna bolesti.

Opakuji – nebyly to kontrakce.

Dopotácela jsem se do obývacího pokoje, našla kabelku – předmět, který jsem už několik týdnů nepotřebovala – a hrabala v ní, dokud jsem nenašla iPhone. Baterie ukazovala, že je nabitý jen na deset procent. Zatraceně málo.

Opřela jsem se o zeď a připojila se k internetu, abych zjistila, jaká bouře to bičuje San Francisco.

Ta pohroma byla horší, než jsem si myslela. Dvacet tisíc domácností se ocitlo potmě. Lidé zůstali trčet ve výtazích mezi patry. Okna se rozbíjela, utržené poutače a další trosky létaly po okolí. Auta dostávala smyk, narážela do sebe a převracela se. Nemocniční pohotovosti přetékaly pacienty a v ulicích jiskřila stržená elektrická vedení.

Rýsovala se z toho jedna z nejhorších bouří v dějinách San Franciska. Zpravodajské servery citovaly starostu: ZŮSTAŇTE DOMA. V ULICÍCH NENÍ BEZPEČNO.

Marta se připlížila ke mně a já si dřepla na bobek.

„Budeme v pořádku,“ utěšovala jsem ji.

Pak mě ta bolest zasáhla znovu. A vyvedla mě z míry.

„Běž pryč!“ křikla jsem na Martu. „Běž pryč.“

Utekla.

„Promiň, zlatíčko,“ řekla jsem kňučícímu psovi. „To jsou falešné kontrakce. Kdyby byly skutečné, poznala bych to.“

Objala jsem si kolena – a vtom mi praskla voda.

To snad ne?!

Nechápala jsem, co se to děje – nemohla to být pravda. Nebyla jsem připravená porodit. Mělo se to stát až za týden. Ale připravená nebo ne, dítě bylo na cestě.

Bůh mi pomáhej.

Moje maličké a já jsme šly na věc.

Dvě

Chtěla jsem opustit své tělo.

Ano, zní to šíleně, ale tohle jsem cítila – a bylo to všechno, co jsem cítila. Cvakala jsem vypínačem světla nahoru a dolů, zvedala a zavěšovala sluchátko pevné linky.

Pořád žádný proud a žádné spojení – a ani jedno jsem nemohla čekat zpátky dříve, než na celou situaci posvítí slunce. V baterii mého iPhonu bylo elektřiny tak na pět minut, možná ani to ne.

Vytočila jsem číslo své doktorky, nechala jí vzkaz a pak zavolala do nemocnice. Milá žena jménem Shelby se mě zeptala: „Jak často máte kontrakce?“

„Nevím. Nestopovala jsem to. Ani si vlastně nejsem jistá, jestli je vůbec mám.“

„Lindy?“

„Lindsay.“

„Lindsay, to, že vám praskla voda, znamená, že porodní bolesti budou ještě nějakou dobu pokračovat. Mohla byste porodit za tři hodiny nebo za tři dny, ale buďte v klidu. Seznámím vás s pravidlem tři-jedna-jedna.“

Pravidlo 311 jsem znala. Ale i tak jsem poslouchala, jak mi Shelby vysvětluje, co to znamená: že když máte nejméně hodinu kontrakce po třech minutách a každá z nich trvá minutu, máte jet do nemocnice.

„Děláte si ze mě legraci?“ zaječela jsem do telefonu. „Poslouchejte mě! Jsem tady sama a tohle jsem ještě nedělala.“

„Nejezděte sem, dokud nezačnete opravdu rodit,“ řekla Shelby. „Zůstaňte doma v pohodlí.“

„Díky!“ vyjekla jsem, ukončila hovor a donesla své obrovské břicho k oknu. Těžce jsem dýchala, když jsem pohlédla po Lake Street směrem k nemocnici, kterou jsem si vybrala. Nejezdila tam žádná auta, nesvítily semafory. Ulice byla uzavřená.

Oblohu rozpáral obrovský blesk a Marta vlétla pod pohovku. Bylo to šílené, ale ta bouřka se mi začínala líbit, přestože vysávala z pokoje všechen vzduch.

Bylo horko. Zatraceně horko. Shodila jsem pyžamo velikosti XXL a další vlna bolesti mi vyrazila dech. Bylo to, jako by se mi kolem těla omotala obří krajta a chtěla si mě rozmačkat do tvaru své potravy.

Bála jsem se, a nejen té bolesti.

Miminko se může uškrtit na pupeční šňůře. Matka může při porodu zemřít. Postarší prvorodičky jsou ohrožené víc než mladší ženy a staré holky jako já nemají rodit samy. Co kdyby se objevily komplikace?

Moje nejlepší kamarádka se jmenuje Claire Washburnová. Je to hlavní policejní lékařka v San Francisku. Forenzní patoložka, žádný porodník, ale co na tom? Sama už porodila tři děti. Věděla jsem, že mi dokáže poradit. Aspoň to mohla zkusit.

Vytočila jsem číslo a Claire se ozvala rozespalým hlasem: „Doktorka Washburnová.“

„Claire. Je moc brzy, abych šla do nemocnice, já vím, ale… au. Myslím, že tam dole cítím hlavičku miminka. Co mám dělat?“

„Netlač!“ křikla na mě moje nejlepší kamarádka. „Hned zavolám devět-jedna-jedna.“

Zaječela jsem na ni: „Zavolej soukromou záchranku, abych mohla jet do Ženské nemocnice! Claire, slyšíš mě?“

Claire neodpověděla.

Můj telefon oněměl.

Tři

Moje rozbouřená řeka hormonů vyslala jednoznačný vzkaz.

Tlač.

Claire říkala „Netlač“ a to znělo šíleně a nemožně, ale já chápala, o co jí šlo. Dokud nepřijede pomoc, bude miminku nejlépe v mém lůně.

Muselo mi trvat snad deset minut, než jsem dopravila své rozbolavělé, třesoucí se tělo do postele.

Věděla jsem, že mě Claire nenechá na holičkách, že už nejspíš zatlačila na záchranku celou vahou svého úřadu. Zahnala jsem porodní instinkty do kouta a stále si opakovala: Teď jsem v božích rukou. Můžu si to jen vychutnávat a doufat, že je miminko v pořádku. To je všechno.

Marta vyskočila na postel a schoulila se vedle mě. Položila jsem jí ruku na hlavu a vzdorovala kontrakcím. Slyšela jsem, jak někdo volá „Haló!“, ale ten zvuk byl daleko, mimo můj tunel bolesti. Zvedla jsem ruce na ochranu před oslepujícími paprsky baterek a pak, jako zázrakem, se rozsvítila světla.

Elektřina zase fungovala.

Moje ložnice byla plná urostlých mužů stojících bok po boku v řadě, která se táhla ode dveří k posteli a rozdvojovala se podél jejích stran. Muselo jich být aspoň dvanáct, všichni s vážnými tvářemi umazanými od sazí, v plné výstroji. Pamatuji si, jak jsem zírala na reflexní pásky na jejich bundách a přemýšlela, co tam pohledává tucet hasičů.

„Kde hoří?“ vykřikla jsem.

Jeden velký mladík přistoupil blíž. Měřil skoro metr devadesát, byl ostříhaný na ježka, na tváři měl krvácející šrám a v očích hluboké obavy.

„Jsem zástupce velitele Robert Wilson,“ představil se. „Říkají mi Robbie. Hlavně klid. Všechno bude v pořádku.“

Opravdu? Pak mi došlo, že z hasičské stanice je to k mému bytu blíž než z pohotovosti, takže ti hasiči reagovali na tísňové volání.

„Cítím se trapně,“ řekla jsem. „Mám tady hrozný nepořádek.“

Myslela jsem na své oblečení rozházené všude kolem a nějak jsem zapomněla na to, že jsem úplně nahá a nohy mám od sebe.

„Jak vám je, seržantko?“ zeptal se Robbie Wilson.

„Rodím,“ odpověděla jsem.

„Já vím. Hlavně klid.“

Nasadil mi na obličej kyslíkovou masku, ale já ji odstrčila.

„Tohle nepotřebuju.“

„Je to pro miminko,“ řekl. Pak se obrátil ke skupině hasičů a křikl: „Potřebuju horkou vodu. A ručníky. Spoustu.“

Mám nějaké čisté ručníky? Nemohla jsem si vzpomenout. Znovu jsem odstrčila masku a zavrčela na Robbieho: „Už jste někdy rodil?“

Na okamžik se zarazil. „Několikrát,“ zalhal.

Líbil se mi. Důvěřovala jsem mu. Ale nevěřila jsem mu.

„Teď už můžete tlačit, seržantko. Do toho, zkuste to.“

Poslechla jsem. Tlačila jsem, sténala a ztratila ponětí o čase. Uplynula už hodina?

Měla jsem pocit, jako by se miminko chytilo zevnitř mého hrudního koše a vší silou se drželo. Ta bolest byla k nevydržení a zdálo se mi, že tu malou Molinariovou nikdy nedostanu ze svého těla ven do světa. Právě když jsem si myslela, že jsem už vydechla naposledy, vyklouzlo miminko do Robbieho rukou o velikosti baseballové rukavice.

Uslyšela jsem tichý pláč. Byl to sladký zvuk, který mě jako zázrakem zbavil bolesti a popadl mě za srdce.

„No páni,“ řekl Velký Robbie. „Ta je dokonalá.“

Zamžourala jsem do světla a řekla: „Dejte mi ji.“

Vrtěla jsem prsty ve vzduchu, zatímco někdo přestřihoval pupeční šňůru a omýval jí obličej. A pak jsem měla své miminko v náručí.

„Ahoj zlatíčko.“

Pootevřela oči do malých škvírek a podívala se přímo na mě. Oči se mi zalily slzami, když jsem se na svou dcerku usmála. Vytvořilo se pouto, které nebude nikdy přerušeno; byl to okamžik, na který nikdy, nikdy nezapomenu.

Moje malá holčička byla opravdu dokonalá a krásná jako východ slunce nad oceánem, úchvatná jako dvojitá duha nad letícími labutěmi.

Je velká škoda, že se slovo zázrak tak nadužívá, protože přísahám, že je to jediné slovo, kterým se dá vyjádřit, jaké to bylo, držet svou dcerku v náručí. Jen jsem si přála, aby tam byl Joe.

Spočítala jsem svému miminku prstíčky na rukou a nohou a celou dobu na ně žvatlala nějaké nesmysly.

„Jsem tvoje maminka. Víš to, holčičko? Podívej se, co se nám povedlo.“

Ale byla opravdu v pořádku? Tlouklo její malé srdíčko správným tempem? Naplňovaly se její plíce dostatečně vzduchem?

Měly by vás obě pořádně prohlédnout doktoři,“ řekl ten velký chlap. „Jste připravená vyrazit do nemocnice, seržantko?“

„Pojedeme hasičským vozem?“

„Udělám vám místo na předním sedadle.“

„No paráda,“ řekla jsem. „A pusťte prosím sirénu naplno.“

Kniha první

O TŘI TÝDNY POZDĚJI

Kapitola 1

Yuki Castellanová zaparkovala auto v Brannan Street, asi blok od Budovy spravedlnosti. Měla štěstí, že to parkovací místo našla, a vyložila si to jako dobré znamení. Toho dne jich potřebovala co nejvíc.

Vystoupila z auta a sáhla na zadní sedadlo pro kufřík a sako. Pak zamířila k té šedé žulové budově v Bryant Street, kde pracovala jako zástupkyně okresního prokurátora a kde přibližně za hodinu přednese obžalobu všivého vraha matky a dítěte jménem Keith Herman.

Keith Herman byl právník vyloučený právnickou komorou, který si vydělával na živobytí obhajováním těch nejodpornějších darebáků a často vyhrál proces jen díky upozornění svědků obžaloby na to, že budou-li svědčit, mohli by zemřít.

Někteří svědkové tedy raději uprchli z Kalifornie, než aby vystoupili proti Hermanovým klientům.

Byl obviněn z ovlivňování svědků, ale nikdy se mu to nepodařilo dokázat. Takový naháněl strach. Byl také registrován jako sexuální delikvent, avšak tyto dvě informace nemohla Yuki porotě sdělit, protože jí zákon zakazoval ovlivňovat porotu jakoukoli zmínkou o jeho dřívějších přečinech.

Yuki tedy obžalobu proti Keithu Hermanovi vystavěla na důkazech, že zavraždil svou ženu, rozřezal její tělo a nechal zmizet svou malou dceru, což se dokazovalo ještě hůř, protože se dívčino tělo nikdy nenašlo.

Posledních pět měsíců nepracovala Yuki na ničem jiném než na Hermanově případu a teď, v první den procesu, byla dychtivá a nervózní zároveň. Její obžaloba stála na dobrých základech, ale už ji několikrát překvapily osvobozující rozsudky v jejích případech, které byly stejně neprůstřelné jako tento.

Když Yuki zahnula za roh do Bryant Street, objevila příčinu svých obav. Byl to obhájce Keitha Hermana John Kinsela, který byl hned po Hermanovi zřejmě největším darebákem ze všech právníků v zemi. Obhajoval už několik slavných vrahů a zřídkakdy prohrával.

A obvykle zničil pověst zástupce obžaloby pomluvami a drby, které prosákly do tisku jako pravda.

Yuki proti Kinselovi ještě nikdy nestála, ale Kinsela sám už rozdrtil jejího šéfa Leonarda „Červeného psa“ Parisiho v procesu s podezřelým z vraždy, jenž proběhl asi před dvěma lety. Parisi se z toho dodnes nevzpamatoval. Táhl s Yuki za jeden provaz, poskytoval jí svou plnou podporu, ale Yuki dobře věděla, proč se obžaloby neujal sám.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog TEMNÁ A BOUŘLIVÁ NOC

Jedna

Dvě

Tři

Kniha první O TŘI TÝDNY POZDĚJI

Kapitola 1

Kniha druhá NA STŘÍDAČCE

Kniha třetí ČTYŘICET VE STÍNU

Kniha čtvrtá ZATMĚNÍ

Epilog ŠPATNÝ DEN PRO FOTBAL