Copyright © 2010 by Nora Roberts

Translation © Eva Konečná, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SEARCH

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-671-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-672-8 (mobi)

Homerovi a Panchovi,

i všem před nimi, jež mi zpříjemnili život.

PRVNÍ ČÁST

Dobře vycvičený člověk může být nejlepším přítelem psa.

COREY FORD

JEDNA

Za mrazivého únorového rána se Devin a Rosie Cauldwellovi věnovali pomalému, ospalému sexu. Byl třetí den jejich dovolené a druhý měsíc pokusů o početí druhého dítěte. Tříletý syn Hugh byl výsledkem prodlouženého víkendu na ostrově Orcas v souostroví San Juan a – dle Rosiina přesvědčení – deštivého odpoledne a láhve Pinot Noiru.

Další návštěvou tohoto ostrova doufali v zopakování předchozího úspěchu a spokojeně se věnovali svému poslání, zatímco jejich chlapeček spal s milovaným Vikym ve vedlejším pokoji.

Na víno bylo příliš časně, ale tichý déšť brala Rosie jako osudové znamení.

Přitulená k manželovi, uvolněná a rozehřátá milováním, se pousmála.

„Kdo má vždycky ten nejlepší nápad?“

Devin ji pohladil po hýždi. „Ty.“

„Tak vydrž, protože mám ještě jeden.“

„Myslím, že napřed potřebuji pár minut.“

Se smíchem se překulila na jeho hruď a dívala se na něho.

„Sex pusť z hlavy, zvrhlíku.“

„Myslím, že potřebuji pár minut i na tohle.“

„Lívance. Potřebujeme lívance. Deštivé ráno, útulný malý domek. Rozhodně to chce lívance.“

Přimhouřil oči. „Kdo je udělá?“

„O tom ať rozhodne los.“

Zvedla se a v duchu dlouholeté tradice rodiny Cauldwellů si zahráli kámen, nůžky, papír – dvě vítězství ve třech pokusech.

„Kruci,“ zamumlala, když rozdrtil její nůžky kamenem.

„Vyhrávají lepší schopnosti.“

„Velký kulový. Ale fér je fér – a stejně musím jít čurat.“ Mlaskavě ho políbila a vyskočila z postele. „Miluji dovolenou,“ oznámila už cestou do koupelny.

Především tuhle dovolenou, pomyslela si, se svými dvěma fešáckými chlapy. Jestliže bude dál pršet nebo začne dokonce lít, zůstanou doma a budou si hrát. Pokud přestane, mohli by posadit Hugha do sedačky a projet se na kolech nebo vyrazit na delší výlet.

Hugh to tady miloval. Měl rád ptáky, jezero, srny, které zahlédl, a samozřejmě králíky – bratry svého věrného Vikyho.

Možná že na podzim dostane vlastního bratříčka. Právě ovulovala. Ne že by byla otěhotněním posedlá, počítání dní není posedlost, přemítala, zatímco si gumičkou stahovala vlasy rozcuchané spánkem a milováním. Je to jen uvědomování si sebe sama.

Popadla tričko a flanelové kalhoty a podívala se na Devina, jenž znovu dřímal.

Opravdu si myslela, že se jim to povedlo.

„Páni, je po osmé. Museli jsme Hugha večer pořádně unavit, že spí tak dlouho.“

„Možná je to tím deštěm,“ zamumlal Devin.

„Asi ano.“

Přesto se vydala k pokoji dítěte, jako to dělávala každé ráno, ať doma nebo kdekoliv jinde. Pohybovala se tiše ve snaze nechat chlapce spát. Byl by bonus dopřát si ranní šálek kávy předtím, než uslyší první mami tohoto dne.

Nakoukla dovnitř s domněním, že ho uvidí schouleného s plyšovým králíčkem v náručí. Prázdná postel ji nevyděsila. Mohl jít na záchod, podobně jako ona. V tom už byl moc šikovný.

Když ho nenašla ani na malé toaletě na chodbě, nepanikařila. Jelikož obvykle vstával velmi časně, vedli ho k tomu, aby si chvíli hrál, než je půjde probudit. Většinou ho slyšela, jak rozmlouvá se svými hračkami nebo jezdí s autíčky, ale ranní sex odvedl její pozornost jiným směrem.

Bože, pomyslela si cestou ze schodů, co když je přitom viděl? Ne, vešel by okamžitě dovnitř a zeptal se, jakou hru to hrají.

Téměř se smíchem zamířila do útulného obývacího pokoje a očekávala, že uvidí synka na podlaze mezi oblíbenými hračkami.

Když se tak nestalo, v hrdle ji poprvé zašimraly prsty neklidu.

Zavolala jeho jméno. Nyní se pohybovala rychleji a málem uklouzla v ponožkách na hladké dřevěné podlaze.

Hrůza jí vrazila nůž do břicha.

Kuchyňské dveře byly dokořán.

Fiona Bristowová přijela k hezké rekreační chatě v srdci národního parku Moran krátce po deváté. Déšť na zemi jenom šuměl, ale jeho vytrvalost hrozila kluzkými stezkami. Naznačila svému partnerovi, ať zůstane v autě, vystoupila a kráčela k jednomu z místních strážců zákona.

„Ahoj, Davey.“

„Nazdar, Fee. Dorazilas rychle.“

„Nemám to tak daleko. Ostatní jsou na cestě. Využijeme jako základní tábor tuhle chatu, nebo si máme zřídit vlastní základnu?“

„Používáme chatu. Určitě si promluvíš s rodiči, ale aspoň základní fakta. Hugh Cauldwell, věk tři roky, blond vlasy, modré oči. Naposled byl viděn v pyžamu se Spidermanem.“

Fioně neuniklo, že mírně stiskl rty. Davey měl syna ve stejném věku jako Hugh a předpokládala, že i on má takové pyžamo.

„Matka si všimla jeho zmizení asi čtvrt hodiny po osmé,“ pokračoval Davey. „V kuchyni objevila otevřené zadní dveře. Žádné známky násilného vniknutí. Zalarmovala manžela. Okamžitě nám zavolali a potom běhali a volali v bezprostředním okolí chaty.“

A pošlapali všechny stopy, pomyslela si Fiona. Ale kdo je může obviňovat?

„Prohledali jsme chatu a okolí pro jistotu, že se jenom někam neschoval.“ Daveymu stékala voda ze štítku čepice. „V budově není a jeho matka tvrdí, že má s sebou plyšového králíčka. Spí s ním, a ani ve dne ho nedá z ruky. V terénu máme strážce parku a jsou tam i McMahon a Matt.“ Myslel tím šerifa a jeho mladého zástupce. „McMahon mě pověřil povoláním tvé jednotky a přidělil mi základnu,“ dodal.

„Zřídíme stanoviště a dáme se do toho. Teď bych si ráda promluvila s rodiči, jestli proti tomu nic nemáš.“

Pokynul k chatě. „Jsou vyděšení, jak se dalo čekat, a chtějí se připojit k pátrání. Doufám, že mi pomůžeš jim to rozmluvit.“

„Uvidím, co se dá dělat.“ S touto myšlenkou se vrátila k autu a otevřela dveře partnerovi. Peck vyskočil a kráčel s ní a Daveym k chatě.

Na Daveyho pokývnutí Fiona zamířila k rodičům schouleným na pohovce. Vstali. Žena svírala v ruce malé červené hasičské autíčko.

„Dobrý den, paní Cauldwellová, pane Cauldwelle. Jsem Fiona Bristowová z kynologické záchranné jednotky. Tohle je Peck.“ Položila ruku na hlavu čokoládově hnědého labradora. „Zbytek jednotky je na cestě sem. Budeme pomáhat při hledání Hugha.“

„Musíte vyrazit. Musíte ihned vyrazit. Jsou mu teprve tři roky.“

„Ano, paní. Ostatní členové jednotky tu budou každým okamžikem. Pomohlo by nám, kdybychom nejdříve získali nějaké podrobnější informace.“

„Už jsme všechno řekli policii a rangerům.“ Devin se podíval k oknu. „Musíme odtud vypadnout, hledat ho. Tady jenom ztrácíme čas.“

„Pane Cauldwelle, věřte mi, že policisté a strážci parku dělají vše, co je v jejich silách. Povolali nás, protože prioritou všech je nalezení vašeho synka. Jsme na to trénovaní a jediným naším cílem je nyní Hugh. Musíme koordinovat postup s policisty a strážci parku. Potřebuji všechny informace, abychom optimalizovali náš postup. Zmizení Hugha jste zjistili kolem čtvrt na devět, je to tak?“

Rosiiny oči se zalily slzami. „Měla jsem ho zkontrolovat dříve. Málokdy spí déle než do sedmi. Měla jsem –“

„Paní Cauldwellová… Rosie,“ opravila se Fiona. Použití křestního jména je konejšivější. „Neobviňujte se. Malí chlapci jsou zvědaví, že ano? Už se někdy stalo, že by Hugh opustil dům sám?“

„Nikdy, nikdy. Domnívala jsem se, že si hraje dole v přízemí. Ale potom jsem ho nemohla najít a v kuchyni… byly otevřené dveře. Dokořán. Nemohla jsem ho najít.“

„Co kdybyste mi to teď ukázala?“ Fiona naznačila Peckovi, aby ji následoval. „Má na sobě pyžamo?“

„Se Spidermanem. Musí mu být zima, určitě je mokrý a vystrašený.“ Rosiina ramena se třásla, zatímco mířila do kuchyně. „Nechápu, co můžete udělat více než policie.“

„Jsme další posila. A tady Peck je na to vycvičený. Má za sebou desítky pátrání.“

Rosie si otřela slzy. „Hugh miluje psy. Má rád všechna zvířata. Jestli bude pes štěkat, Hugh ho možná uslyší a vrátí se.“

Fiona k tomu nic nepoznamenala. Otevřela kuchyňské zadní dveře a podřepla, aby se dívala z roviny očí tříletého dítěte. Má rád zvířata. „Vsadím se, že tady vídáte hodně zvířat. Vysokou zvěř, lišky, králíky.“

„Ano. Je to tu úplně jiné než v Seattlu. Hugh se rád dívá z oken nebo z verandy. A také tady chodíme na výlety a jezdíme na kolech.

„Je Hugh ostýchavý?“

„Ne. Má rád dobrodružství a je společenský. Ničeho se nebojí. Ach bože.“

Fiona instinktivně objala Rosii kolem ramen. „Rosie, usadím se tady v kuchyni, jestli vám to nebude vadit. Potřebuji, abyste mi přinesla pár věcí, které měl Hugh na sobě. Včerejší ponožky, spodní prádlo, tričko a podobně. Několik drobností. Snažte se jich dotýkat co nejméně a vložte je po jednom kousku do těchto sáčků.“

Fiona vytáhla z výstroje plastové sáčky.

„Naši jednotku tvoří pět psovodů a pět psů. Každý člen potřebuje pro psa předmět s Hughovým pachem.“

„Oni… oni ho vystopují?“

Jednodušší bylo souhlasit, než vysvětlovat složitosti pachových stop. Chlapec je pryč už přes hodinu. „Ano. Má váš syn nějakou oblíbenou pochoutku? Něco, co mu dáváte za odměnu?“

„Myslíte…“ Rosie si prohrábla vlasy a rozhlédla se kolem. „Má rád gumové medvídky.“

„Výborně. Máte nějaké?“

„Já… jistě.“

„Tak přineste prosím ty kousky jeho oblečení a medvídky,“ požádala Fiona s úsměvem. „Já mezitím zařídím vše potřebné. Už slyším přijíždět ostatní.“

„Dobře. Prosím… Jsou mu teprve tři roky.“

Rosie odběhla. Fiona si vyměnila pohled s Peckem a pustila se do přípravy pátrací akce.

Jakmile vešli příslušníci její jednotky dovnitř, krátce je seznámila se situací a začala jim přidělovat jednotlivé sektory. Znala celou oblast velmi dobře.

Ráj pro ty, kteří hledají klid, přemítala v duchu. Nádherné scenérie, únik před rušnými ulicemi, vysokými budovami, davy. Ale pro ztraceného malého chlapce svět plný nebezpečí. Potoky, jezera, skály.

Více než padesát kilometrů stezek a přes dva tisíce hektarů lesů, které snadno spolknou tříletého kluka i jeho vycpaného králíka.

„Vytrvale prší, takže se budeme držet v úzkých pásech a pokryjeme tuto část.“ Fiona vyznačovala hranice jejich sekcí na mapě, zatímco Davey zapisoval údaje na tabuli. „V některých místech se překrývají se sektory dalších týmů, ale při dobré komunikaci si nebudeme šlapat na paty.“

„Už teď bude mokrý a prochladlý.“ Meg Greeneová, matka dvou dětí a nyní už i babička, se podívala na manžela Chucka. „Chudáček malý.“

„Dítě v jeho věku nemá smysl pro směr. Může se toulat kdekoliv,“ zamračil se James Hutton a kontroloval svou vysílačku.

„Možná se unavil, schoulil se do klubíčka a spí.“ Lori Dysonová pokývla ke svému německému ovčáku Pipovi. „Nemusí slyšet naše volání, ale psi ho vyčenichají.“

„Takže plán máme. Jste všichni připraveni? Nezapomeňte na kompas. Mai drží zdravotní pohotovost a na základně zůstává Davey.“

Přerušila řeč, protože dovnitř vešli Cauldwellovi.

„Mám tady…“ Rosii se zatřásla brada. „Mám, co jste požadovala.“

„Výborně.“ Fiona k ní pokročila a uklidňujícím gestem jí položila ruce na ramena. „Myslete pozitivně. Všichni máme jediný úkol: najít Hugha a přivést ho domů.“

Převzala od Rosie sáčky a rozdala je svému týmu. „Takže jdeme pro něho.“

Záchranáři vyšli ven a rozestavili se podle svých úseků. Fiona otevřela sáček s Hughovou ponožkou a přistrčila ho Peckovi k čenichu.

„To je Hugh. Je to malý kluk, Pecku. Je to Hugh.“

Pes nadšeně přičichl k obsahu sáčku, znal svou práci. Vzhlédl k ní, znovu očichal ponožku a pak se jí zahleděl hluboko do očí. Tělo se mu chvělo, jako by říkal: Dobrá. Mám to! Jdeme!

„Najdi Hugha.“ Přidala povel rukou a Peck zvedl čenich do vzduchu. „Hledáme Hugha!“

Pozorovala, jak pes obíhá kruh a čichá. Déšť představoval určitou překážku, ale Peck pracoval dobře i ve větším lijáku.

Když se vydal východním směrem, následovala ho do hustého lesa.

Pětiletý Peck, čokoládově hnědý labrador, vážil pětatřicet kilogramů a byl silný, chytrý a neúnavný. Fiona věděla, že dokáže hledat celé hodiny za jakýchkoliv podmínek, v jakémkoliv terénu, živé či mrtvé osoby. Stačilo požádat ho.

Během cesty lesem po měkké, promočené přikrývce z jehličí sledovala řeč jeho těla, všímala si význačných bodů a kontrolovala kompas. Peck se vždy po několika minutách ohlédl, jestli je za ním.

„Hledej Hugha, Pecku. Hledej.“

Peck zpozorněl a projevil zájem o terén kolem padlého kmene.

„Něco máš, viď? To je dobře. Hodný.“ Označila místo ostře modrou páskou, rozhlédla se a zvolala Hughovo jméno. Zavřela oči a pozorně naslouchala.

Nic, pouze šumění deště a větru v korunách stromů.

Když ji Peck šťouchl čenichem do nohy, vytáhla z kapsy sáček s Hughovou ponožkou a nechala ho znovu přičichnout.

„Hledej Hugha.“

Pes opět vyrazil. Fiona překročila padlý kmen a šla za ním. Jakmile Peck odbočil k jihu, oznámila na základnu novou polohu a porovnala ji s polohou ostatních členů jednotky.

Dítě bylo venku minimálně dvě hodiny. Pro ustarané rodiče celý život.

Jenže malé děti nemají pojem o čase a jsou velmi pohyblivé, přemýšlela Fiona. Nechají se rozptýlit různými předměty a zvuky a vyznačují se neobyčejnou výdrží, takže může trvat hodiny, než se Hugh unaví a vzpomene si na matku.

Z křoví vyskočil králík, ale Peck měl v sobě příliš důstojnosti, aby mu věnoval více než jeden pohled.

Ale co takový malý kluk z města, jenž miluje svého „Vikyho“ a všechna zvířata? Jeho matka řekla, že ho les velice přitahuje. Nepokusil by se králíka chytit, aby si s ním pohrál? Dokázal by tomu odolat?

Chápala to, sama byla kdysi městská dívka, okouzlená a přitahovaná zelenými stíny, tancem světla, rozlehlostí lesů, hor a moře.

Dítě může v národním parku tak snadno zabloudit.

Musí být prochladlé. Nyní už hladové a vystrašené. Toužící po mámě.

Když Peck znovu změnil směr a rozběhl se dolů ze svahu, vybavila si mapu. Budou-li pokračovat tímto směrem, zhruba po pěti stech metrech se ocitnou u potoka představujícího hranici sektoru vymezeného pro její skupinu. Na druhém břehu pátrají Chuck s Quirkem. V tuto roční dobu korytem potoka protékal prudký a studený proud a břehy porostlé mechem jsou v dešti hodně kluzké.

Doufala, že chlapec nedošel příliš blízko nebo se nepokusil potok přejít.

Uvědomila si, že se změnil vítr. Zatraceně. Musí se přizpůsobit. Nechala Pecka, aby se napil, a znovu mu dala přičichnout k ponožce. Prohledávali terén už téměř dvě hodiny a po chlapci nebylo ani stopy – žádný kousek látky na větvičce či otisk nohy v měkké půdě.

Musí se spojit s Chuckem. Pokud dítě vlezlo do potoka…

Nedovolila si myšlenku … a upadlo. Ještě ne.

Zrovna sahala pro vysílačku, když Peck znovu zbystřil. Tentokrát se rozběhl s krátkým ohlédnutím k ní.

V očích mu jiskřila světýlka.

„Hughu!“ vykřikla.

Chlapce neslyšela, zato Peckovo trojí ostré štěknutí ano.

Rozběhla se.

A blízko břehu potoka – poněkud příliš blízko, aby zůstala klidná – ležel na zemi malý chlapec a objímal psa nad sebou.

„Ahoj, Hughu, ahoj.“ Rychle doběhla k chlapci, podřepla a stáhla ze zad batoh. „Jsem Fiona a tohle je Peck.“

„Pejsek,“ plakal Hugh do Peckovy srsti. „Pejsek.“

„Je to hodný pejsek. Ten nejlepší ze všech.“

Zatímco Peck souhlasně mával ocasem, Fiona vytáhla z batohu izotermickou fólii. „Teď tě zabalím – i s Vikym. Je to Viky?“

„Viky spadl.“

„Vidím. Zahřejete se oba, ano? Zranil ses někde?“

Mluvila veselým tónem, i když viděla na jeho nožkách bláto a krev.

Hugh s pažemi stále kolem Pecka k ní vyslal zubožený pohled. „Chci k mamince.“

„Jasně. Dopravíme tě k ní. Podívej, co ti maminka posílá.“ Vytáhla sáček s gumovými medvídky.

„Jsem neposlušný,“ poznamenal Hugh, ale díval se na bonbony se zájmem.

„Maminka se nezlobí. Ani tatínek. Vezmi si.“ Podala mu sáček a vytáhla vysílačku. Když Hugh nabídl jednoho medvídka psovi, Peck se podíval očkem na Fionu.

Smím? Co? Smím?

„Jistě – a poděkuj.“

Peck si opatrně vzal bonbon, spolkl ho a poděkoval uslintaným polibkem, při kterém se Hugh naplno rozesmál.

Fiona s dobrým pocitem v srdci kontaktovala základnu.

„Máme ho. Je v pořádku. Vyřiďte matce, že se krmí gumovými medvídky a jsme na cestě domů.“ Mrkla na Hugha, jenž nejdříve nabídl bonbon mokrému a špinavému králíčkovi, než si strčil tentýž kousek do pusy. „Má jen drobné škrábance, je promočený, ale čilý. Přepínám.“

„Slyším. Dobrá práce, Fee. Potřebuješ pomoc? Přepínám.“

„Zvládnu to. Vyrážíme. Budu vás informovat. Přepínám a končím.“

„Raději to ještě spláchni.“ Fiona podala Hughovi láhev.

„Co je to?“

„Voda.“

„Mám rád džus.“

„Ten dostaneš, až dorazíme domů. Napij se trochu, ano?“

Poslechl a popotáhl. „Čural jsem venku, jak mi ukázal taťka. Ne do kalhot.“

Usmála se na něho. „Vedl sis moc dobře. Co říkáš jízdě na zádech?“

„Jasně,“ přisvědčil chlapec radostně.

Zabalila ho pečlivě do fólie a otočila se, aby jí mohl vlézt na záda. „Říkej mi Fee a ozvi se, když budeš něco potřebovat.“

„Pejska.“

„Půjde s námi, povede nás. Je to dobrý pes. Pecku, návrat!“

S batohem převěšeným přes rameno a chlapcem na zádech se vracela zpátky lesem.

„Otevřel sis dveře sám, Hughu?“

„Ano, jsem zlobivý kluk,“ zamumlal Hugh.

No, kdo z nás tu a tam nezlobil, pomyslela si Fiona. „Viděls něco oknem?“

„Králíčky. Viky říkal, ať se jdeme podívat na králíčky.“

„Aha.“ Chytrý klučina, řekla si Fiona v duchu. Svaluje vinu na králíka.

Hugh se rozpovídal. Jako všechny malé děti mluvil příliš rychle, takže mu rozuměla každé třetí slovo. Ale podstatu pochopila.

Rodiče spali, za oknem králíci, co můžete dělat? Pokud mu opravdu dobře rozuměla, ztratil chatu z dohledu a nemohl ji najít. Když volal, mamka nepřišla, tak to bral jako svolení.

Vycítila, že začíná natahovat. „Tak sis to užil a Viky také. Ale podívej, Hughu. Tamhle je Bambi a jeho máma.“

Zvedl hlavu a při pohledu na srnu s mládětem zapomněl na pláč. Vzdychl a položil jí hlavu na rameno. „Mám hlad.“

„To ti věřím. Máš za sebou pořádně velké dobrodružství.“ Podařilo se jí vylovit z batohu zdravou tyčinku a podat mu ji.

Cesta zpátky zabrala méně času než pátrání, ale než Fiona došla na kraj lesa, drobný klučina ji tížil jako obří balvan.

Posilněný a odpočatý Hugh brebentil v jednom kuse. Pobavená Fiona ho nechala povídat a snila o horké kávě, obrovském hamburgeru a pytli hranolků.

Konečně zahlédla mezi stromy chatu a zrychlila krok. Jen co se vynořila z lesa, z chaty vyběhli Rosie s Devinem.

Fiona podřepla. „Slez dolů, Hughu. Utíkej k mámě.“

Čekala s paží kolem Pecka, jenž se chvěl radostí. „Je to dobrý den. Jsi chlapík, Pecku.“

Rosie se synem v náručí běžela zpátky do chaty. Devin nejistě pokročil k Fioně.

„Děkuji. Nevím, jak…“

„Nemáte zač. Je to bezvadný kluk.“

„Je pro nás… vším. Velice vám děkuji.“ Devin se slzami v očích objal Fionu stejně jako předtím Hugh a položil jí hlavu na rameno. „Neumím to vyjádřit.“

„Ani nemusíte.“ I ji štípaly oči, když ho poklepávala po zádech. „Našel ho Peck. To on je zachráncem. Bude potěšený, když mu potřesete prackou.“

„Ach.“ Devin si utřel tváře a několikrát se zhluboka nadechl. „Děkuji ti, Pecku. Děkuji.“ Dřepl si a podal zvířeti ruku.

Peck nasadil psí úsměv a položil tlapu na jeho dlaň.

„Smím ho… obejmout?“

„Miluje to.“

Devin objal Pecka kolem krku a přitiskl tvář na jeho srst. Peck poslal přes jeho rameno Fioně třpytivý pohled.

Jako by říkal: Není to legrace? Můžeme to zopakovat?

DVĚ

Po krátkém rozboru celé akce jela Fiona domů. Peck se natáhl na zadním sedadle a dřímal. Zaslouží si to, pomyslela si, stejně jako ona si zaslouží hamburger, který si udělá a zhltne při zápisu hlášení na počítači.

Musela také zavolat nevlastní matce Sylvii, že chlapce našli a nebude ji muset zastoupit na odpoledním výcviku.

Teď, když měla těžkou práci za sebou, přestalo pršet a mezi mračny se dokonce objevovaly modré kousky oblohy.

Horká káva, horká sprcha, lehký oběd a papírování, rozhodla se. S trochou štěstí zůstane během odpoledního programu suchá.

Při výjezdu z parku si povšimla duhy na zamračeném a šedivém jihu. Dobré znamení, usoudila – možná i předzvěst věcí, které přijdou. Před několika roky se její život podobal dešti – zamračený, šedivý a chmurný. Tento ostrov představoval trhlinu v mracích a její rozhodnutí, že se tu usadí, znamenalo šanci, že uvidí i duhy.

„Mám, co potřebuji,“ zamumlala. „A jestli přijde víc, tak se uvidí.“

Sjela z klikaté silnice na hrbolatou příjezdovou cestu ke svému domku. Peck poznal změnu pohybu, zívl a posadil se. Když kodrcali po úzkém můstku přes bublající potok, začal tlouct ocasem do sedadla. Jakmile se domek objevil na dohled, kmitání chvostu zrychlil a dvakrát šťastně štěkl.

Její cedrovými šindeli pokrytý panenkovsky malý srub s mnoha okny stál uprostřed Fionina vlastního kousku lesa a luk. Zahrada byla svažitá a rozdělená do tréninkových zón. Se skluzavkami, houpačkami, žebříky, rampami, překážkami, tunely a zavěšenými pneumatikami vypadala jako lesní hřiště pro děti.

A vlastně k tomu nemá daleko, pomyslela si Fiona, až na to, že tyto děti mají čtyři nohy.

Koniec ukážky

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

JEDNA

DVĚ

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST