Liba Švrčinová-Cunnings

Kirstie McLellan

BEZ SLITOVÁNÍ

Nakladatelství EPOCHA

DRAMA RODINNÉ MSTY

Mým nevinným dětem Pavlíčkovi a Elunce

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Kirstie McLellan, Liba Švrčinová-Cunnings, 2001, 2009

Translation © Liba Švrčinová-Cunnings, 2009

Cover and layout © Zbyněk Hraba, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009

ISBN 978-80-7425-002-6

OBSAH

PROLOG

MATKA A OTEC

PUBERTA

ÚTĚK

STANDA

CALGARY

ALOIS

PAVLÍČEK

PŘÍLEŽITOSTI

ELUNKA

ZLOST

NĚKDY TAKY BUDU TÁTA

JEHO DOMÉNA

KOROPTVIČKY

NEHODA

TAKOVÉ HODNÉ DĚTI

VELIKONOČNÍ NEDĚLE

POPRVÉ U SOUDU

STRACH

POHŘEŠOVANÉ

NICK

PRÁVNÍK

WALLY

KDE JSOU TĚLA?

POKUSY

USVĚDČUJÍCÍ DŮKAZY

NAPOSLEDY SPATŘENY

UZAVŘENÍ SMLOUVY

ZLOMÍ SE?

PRVNÍ SOUDNÍ ŘÍZENÍ

OBŽALOBA

PÁTRÁNÍ

DVĚ TVÁŘE ĎÁBLA

POSLEDNÍ SETKÁNÍ

NA VLASTNÍ PĚST

ALOISŮV PLÁN

VRAŽDY

ČEKÁNÍ

MATČIN ODJEZD

SOUD

ROZSUDEK

TĚLA

SBOHEM…

VYKOUPENÍ

PROFIL VRAHA

EPILOG

SLOVO ZÁVĚREM

PODĚKOVÁNÍ

LEGENDA K MAPÁM

OBRAZOVÁ PŘÍLOHA

ÚVODEM

Proč byla tato kniha vůbec napsána.? Proč nenechat tak hrozný příběh v tichosti, proč jej znovu, po tolika letech, předložit veřejnosti? Jakou to má cenu, opět se probírat utrpením a hrůzou, kterou v sobě tento příběh nese? To jsou otázky, které si zasluhují odpovědí právě v úvodu českého vydání této publikace.

Kniha byla napsána v Kanadě s cíleným záměrem. Kanadské benevolentní zákony obsahují klauzuli, podle které si i ti nejhorší vrazi, odsouzení na doživotí, mohou za „dobré chování“ zažádat po patnácti letech o milost. To hrozivé datum připadalo v mém případě na rok 2001.

Patnáct let je v lidském životě dost dlouhá doba. Pro oběti zločinu je to doba plná zármutku a bolesti, pouze částečně zhojené. Navíc se pak k tomu přidá hrůza, že by vraha mohli propustit, a on by mohl dokončit to, co se mu nepovedlo napoprvé. Oběť původního zločinu se po patnácti letech stává obětí znova. Přesně v téhle situaci jsem byla i já.

Jak jsem se měla bránit? Morálně jsem musela zůstat v rámci zákona. Po právní stránce, pokud by vrah sám neudělal první krok, bych neměla ochranu. Jedinou zbraní, která mi zbývala, bylo veřejné mínění. Ale jak připomenout veřejnosti, že patnáct let staré vraždy nejsou vůbec staré, že nejsou promlčené, natož zapomenuté, že hrozba a strach mi nadále visí nad hlavou jako Damoklův meč? Jak vystihnout hloubku tohoto problému bez povrchní senzacechtivosti?

Logickým řešením bylo napsat knihu. Její kanadské vydání splnilo svůj účel stoprocentně, vrah si o brzké propuštění nikdy nezažádal.

Kniha však nese i další, obecnější poselství, jak pro veřejnost, tak pro sociální pracovníky a kriminální policii. Často se stereotypně předpokládá, že činy tohoto druhu páchají nevzdělaní jednotlivci žijící ve špatných sociálních podmínkách, alkoholici nebo lidé na drogách. Náš případ toto dogma zcela vyvrací. Dalším častým stereotypem bývá chybný předpoklad, že člověk, který neovládá plynule jazyk, je hloupý. Na počátku vyšetřování Kanadská jízdní policie naprosto podcenila manipulační a organizační schopnosti obviněného; neměla taktéž ponětí o úrovni jeho původního vzdělání.

Tento příběh je navíc i varováním pro ženy, aby nebraly na lehkou váhu relativně zastřené vyhrůžky. Nejbližší rodina téměř vždy raději volí cestu nejmenšího odporu a vážnost situace si nechce připustit. Žena pak zůstává osamělá a nedostane se jí rady, ani opory. Situace je o mnoho horší, je-li žena od své původní rodiny oddělena velkou vzdáleností. Pak je izolace téměř úplná.

Nikdy nebylo mým úmyslem touto knihou někomu uškodit. Vždyť oběťmi jsou obě strany rodiny, manželova i má. Také jeho rodiče utrpěli nenahraditelné ztráty. Přišli o syna, o vnoučata, jeho sourozenci ztratili bratra, neteř a synovce.

Všechna vylíčená fakta se opírají o soudní a policejní záznamy. Jedna část textu byla odborně upravena patologem. Vše, co je v knize uvedeno, je podloženo důkazy.

Nikdy neztraťte víru, že dobro nakonec zvítězí.

Liba Cunnings

PROLOG

I když se Elunka Dolejšová probudila se svým obvyklým úsměvem, teď seděla na posteli a v obličeji měla neobvykle stísněný výraz. Pomalu si natahovala šle džínové kombinézy přes tričko s dlouhým rukávem. Pak setřela rukávem svetru šmouhy z brýlí s růžovými obroučkami. Svetr byl tmavě modrý, s červeným a bílým pruhem na klokaní kapse vepředu, její oblíbený. Bylo moc brzy, osm ráno, neděle 27. července roku 1986. Chtěla ještě spát, ale táta měl přijít a vzít ji a jejího staršího bratra Pavla na ryby. Elunka vstala a zívla si. Na ryby? Divila se, co to tátu napadlo.

Posbírala svá vycpaná zvířátka, malého růžového slona, hnědého zajíčka, kterého maminka našla v parku u Fish Creek (Rybího potoka), velkého modrého psa, oblečeného do jejích letních šatiček, a štěně Voříška z obchodního domu Woolco. Vzpomněla si na to, jak maminka Voříška koupila. Elunka ho nesla v náručí a pěkná mladá paní u pokladny jí řekla: „Voříšek, to je pěkné jméno!“ Vyslovila slovo Voříšek perfektně. Maminka se s překvapením zasmála a začala s paní mluvit česky.

Elunka všechny hračky narovnala pod deku a potáhla je za uši tak, aby pohodlně odpočívaly na polštáři. Vrhla letmý pohled přes místnost na Pavlíčkova medvídka Pú a vycpaného tygříka. Měl je pod dekou tak jako ona. Pyžamo nechal pohozené v nohách postele a pod postelí měl nachystané maminčiny kožené pohorky. Směl si je půjčit, protože počasí bylo letos tak deštivé, a oni pravděpodobně půjdou někam pěšky. Elunka se nemohla dočkat, až vyroste natolik, aby si taky směla něco půjčit od maminky.

Pavel vždy vstával brzy a díval se v televizi na kreslené seriály. Elunka zavřela oči a naslouchala. Slyšela kentaura Newtona, jak vykřikuje: „To jsem já, to jsem já!“ Provázel ho zlý Daidalův chechot v Pavlově oblíbeném seriálu o Herkulovi.

Odšourala se do koupelny, s vrznutím dveře zaklapla a upřeně se dívala přes mramorové umyvadlo na svůj odraz v zrcadle. Opatrně položila brýle dále ke zdi, aby si na ně nenacákala, a umyla si obličej. Krátké vlasy jí na koruně hlavy odstávaly nahoru. Trochu přimhouřila své velké hnědé oči, aby lépe zaostřila zrak. Věděla, že je roztomilá. Aspoň jí to tak všichni říkali. Taky říkali, že má svůj vlastní charakter. Maminka ji někdy nazývala „motorová pusa“. „Když ses ale narodila, Elunko, byla jsi malý růžový andělíček,“ usmívala se něžně maminka, když jí před spaním hladila záda.

Elunka se předklonila a zblízka se podívala na zuby. Přes noc nosila rovnátka, aby se jí srovnaly mezizubní mezery. Bylo to lepší než permanentní rovnátka, jaká museli nosit někteří její kamarádi. Rty se jí v koutcích mírně kroutily nahoru, a když se usmála, vypadala tak uličnicky, že to přinutilo k úsměvu i ostatní. Sklonila hlavu ke straně a zkoumala svůj obličej. Tmavé obočí se jí ke stranám zvedalo trochu jako křídla ptákům v letu, nos měla mírně stočený nahoru. Její trenérka z gymnastiky Lana Libke jí jednou řekla, že je tak podobná svému otci, že jí až spadla čelist, když ho poprvé uviděla.

Elunka svého tátu viděla od Velikonoční neděle pouze šestkrát. To byl ten den, kdy táta vzal ji a Pavla do horkých pramenů Banff Hot Springs plavat. Opět se na Pavla zlobil. Při plavání ho mnohokrát podržel pod vodou tak dlouho, že se skoro topil, a Pavel pak brečel. Teď, když už mu bylo dvanáct, nebrečel často. Zatímco se převlíkali, Pavel utekl a našel cestu do stanice Kanadské jízdní policie, tak, jak ho to maminka učila. Potom je maminka oba vzala do ženského útulku Sheriff King. Zůstali tam deset dnů a táta se mezitím musel vystěhovat z jejich domu.

Elunka tomu byla ráda. Žádné další bití a křičení na maminku. Ale trochu jí bylo po tátovi smutno a bylo jí ho líto, protože byl teď pořád sám. Pavlovi se ho také zželelo, a také proto teď souhlasili, že s ním půjdou na ryby.

O pár minut později viděli přijíždět tátův ramcharger k domu. Maminka šla ke dveřím a pootevřela je. Táta přišel po chodníku a stál před ní. Vrazil mezi dveře botu, aby je nemohla zavřít.

„Jsou děti připravené?“

„Já je přivedu,“ odpověděla maminka chladně. Podívala se přes chodbu do obýváku a kývla na Pavla. Elunka byla ještě v kuchyni. Pavel vykročil přes obývák, ale pak se v půlce kroku zarazil, když uslyšel tátovu další poznámku: „Ať si vezmou s sebou plavky! Půjdeme v Banffu do horkých pramenů.“

Matka trhla hlavou a Pavel viditelně zbledl. Přepadla ho panika, vzpomněl si na ten incident z Velikonoční neděle. Přinutil se udělat několik kroků a setkal se s matkou na schodech. Vyměnili si pohledy. Ani jeden z nich se k tomu nechtěl vracet a dělat kolem toho povyk, protože věděli, že by to později Pavel odskákal.

„Jdeme pro plavky,“ řekla maminka a jemně popostrčila Pavla nahoru do schodů.

Chvíli hledala v Elunčině šuplíku, až našla růžové plavky s obrázkem jahody. Zabalila je do čtvercového květovaného ručníku. Pohladila Pavla po rameně a šla dolů, připravit Elunku.

Pavel se třásl, ale vyhledal své plavky a zamotal je do ručníku s reklamou na pořad Magnum P. I. Hleděl na Toma Sellecka, jednoho ze svých oblíbených herců. Páni, ten program měl rád! Jednou buď bude hrát v NHL, nebo bude policajt a bude pomáhat lidem, jako pomáhá Magnum nebo jako jemu pomohli policisté v Banffu. Ve škole napsal pro pana učitele Orma sloh o tom, jak mu tehdy policajti koupili hamburger a opravdu pozorně poslouchali, co jim říkal. S tím slohem vyhrál školní soutěž „Seržant na jeden den“ a za odměnu strávil celý den se seržantem Viktorem Normanem. Jezdili po Calgary v policejním autě. Byl to jeden z nejlepších dnů Pavlova života.

Maminka už stála u dveří a objímala Elunku. Když šli někam s jejich kamarády, maminka je vždy políbila na tváře a připomněla jim, aby nezlobili. Ale kdykoliv šli s tátou, připomínání nebylo třeba, věděla, že se budou chovat vzorně. Příliš se báli tátovy kyselé povahy a jeho výbuchů, než aby zlobili. Tentokrát se maminka předklonila, vzala do dlaní Elunčinu sladkou tvářičku a dala jí pusu. „Mám tě moc ráda, Elunko,“ zašeptala jí.

„Já tebe taky, mami.“ Holčička se usmála a odskákala před tátou ze dveří.

„Počkej!“ zavolala maminka a podávala jí teplou červenou bundu lemovanou kožíškem. „Je zima!“

Alois se na Líbu nezvykle usmál a vzal bundu. „Až se vrátím, budu mít pro tebe další překvapení,“ řekl.

„Dobře,“ odpověděla Líba. „Přivezeš je zpět domů ve čtyři, ano?“ Alois se usmál. „Ve čtyři,“ souhlasil a následoval Elunku ke svému náklaďáku.

Pavel se otočil obličejem ke své matce a snažil se zakrýt strach, který cítil. „Bye,“ řekl stísněně.

Líba ho pevně objala a zabořila nos do jeho čerstvě ostříhaných vlasů. Cítila, jak mu pod bundou buší srdce. „Mám tě ráda, Pavlíčku,“ zašeptala.

„Já tě mám taky rád, mami,“ usmál se. Než odešel, něžně ho políbila na tvář.

MATKA A OTEC

Psal se rok 1959. Ve svých jedenácti letech měla Líba světlé vlnité vlasy, vybělené dozlatova sluncem, štíhlou postavu a zelené oči. Její matka trvala na tom, že má mít dlouhé vlasy, ale Líbě vždy vadilo, že se jí rozcuchají a jen překážejí. Na začátku šesté třídy vzdorně napochodovala k holiči s tajně ušetřenou desetikorunou a nechala se ostříhat nakrátko.

Držela pevně aktovku a běžela hliněnou cestou domů. Bušilo jí srdce, když pomyslela na to, co řekne matka, a připravovala se na její hněv. Cestou ze školy se zastavila na mostě u potoka a nadrobila do vody krajíc chleba, silně namazaný máslem, který měla ke svačině. Věděla, že by to neměla dělat, ale z másla se jí dělalo špatně, a třeba to nebyl tak velký hřích vyhazovat jídlo, když tím nakrmila ryby. Na dlani ještě cítila nádech vůně magnézky z gymnastiky. Matka jí zakazovala většinu věcí. Nedovolila Líbě jít v neděli s kamarádkami do kina, do něčeho se přihlásit nebo si jít hrát, ale gymnastiku povolila.

Líba si tedy věci zařídila po svém a jednoduše se přestala na povolení ptát. Když bylo něco důležitého jako ostříhání vlasů, prostě to udělala. Vůně magnézky jako by jí dodávala odvahu. Věděla, že přijdou následky matčiny hněvivé pohledy, třískání nádobím, a to nejhorší, večery a noc.

Matka si zakládala na čistotě kuchyně. Bílé kachličky, kterými byly do poloviny obložené i stěny, se vždy vzorně leskly a zdi byly čerstvě válečkem vymalované. Matka pokaždé volila vzorek v hráškově zelené na pozadí světlého odstínu žluté. Líbu z pachu barvy bolela hlava, ale fascinovalo ji pozorovat malíře, jak pochoduje na štaflích a zanechává na stěnách perfektní vzorek.

Dům, ve kterém bydleli, byl zvláštní. Původně to byla vila, která patřila bohatému mlynáři. Po znárodnění komunisté všechno zkonfiskovali. Zanedlouho poté ve mlýně ve třetím poschodí propukl požár a dvě horní podlaží zničil. Komunisté obvinili mlynáře ze žhářství a tvrdili, že mlýn zapálil proto, aby ho nedostali oni. Poslali ho do vězení a mlynář strávil osm let v uranových dolech v Jáchymově. Jeho syna vyhodili z univerzity a musel nastoupit povinnou vojenskou službu. Celou tu dobu vila chátrala.

Rodiče se nastěhovali do vily v roce 1952, čtyři roky předtím, než se mlynář vrátil z jáchymovských dolů. Vila byla rozdělená na několik obytných částí, jejich rodině přidělili bývalý byt pro služku.

Po večeři matka obvykle poslala Líbu a její mladší sestru spát. Ložnice byla hned vedle kuchyně oddělené dveřmi, v horní půlce prosklenými. Ložnici sdílela celá rodina. Líba spala uprostřed mezi rodiči, mladší sestra v dětské postýlce. Další dveře z kuchyně vedly do malé místnosti, která byla původně pokojík pro služku. Tu místnost používali jako spižírnu a skladovací prostor.

Do kuchyně se vcházelo z prostorné chodby, na její druhé straně byla přijímací hala domácích. Bývala to nádherná místnost s vysokým stropem, širokým rohovým oknem a masivním dřevěným točitým schodištěm, vedoucím do druhého poschodí. Naproti přes chodbu patřila jejich rodině ještě jedna místnost, kde byla knihovna, sekretář se svátečním porcelánem, gauč a uskladněné peřiny. Ten pokoj téměř nikdy nepoužívali, bylo tam příliš zima.

Vloni, těsně po Líbiných jedenáctých narozeninách, si taťka sbalil věci a přestěhoval je do studeného pokoje přes chodbu. Najít byt nebylo možné, a tak rodiče, přestože teď žili odděleně, museli pořád být pod jednou střechou.

Potom, co umyla nádobí, seděla matka sama u stolu a začala sama pro sebe mluvit. Nejdříve šeptat. Nebylo dobře slyšet, co říkala, ale po chvíli začala zvyšovat hlas a Líba slyšela, jak nadává taťkovi. To často trvalo hodiny. Pak začala vzlykat a nakonec kvílet nahlas.

Celou tu dobu, co se to dělo, Líba ležela ztuhlá v posteli a předstírala, že spí. Pak se ozval matčin kašel a Líba slyšela, jak se židle posouvá po podlaze, známka toho, že se matka chystá jít do ložnice. Teprve pak mohla Líba uvolnit tělo a usnout doopravdy.

Rozchod rodičů Líbu i její mladší sestru mátl, protože jim nikdo nic nevysvětlil. A vzhledem k matčině povaze se neodvážily na nic ptát. Věřila, že děti žádné vysvětlení nepotřebují. Ale nějakou dobu předtím zůstala Líba doma s angínou a matka někam odešla. Taťka si přisedl na okraj postele a řekl: „Určitě sis všimla, že věci mezi námi nejsou dobré, a asi budu muset brzy odejít.“ Líba se rozbrečela, ale neměla mu to za zlé. Věděla, jak nesnesitelná někdy může matka být. Otec řekl, ať nebrečí, že je pořád bude mít obě rád. To ji přinutilo brečet ještě víc. I když věci doma byly špatné, bylo jí jasné, že až ta změna nastane a taťka odejde, budou ještě horší. Měla z toho hrůzu.

Taťka si do svého studeného pokoje koupil elektrický vařič, aby si mohl něco uvařit. Odcházel do práce ve čtyři ráno a vracel se před čtvrtou odpoledne. Pokud matka nebyla doma, chvíli si s Líbou povídal. Pokaždé ji rád viděl. Mluvili o škole, o sportech, o tom, co dělala, kam chodí. Vyprávěla mu o výletech do hor a o kamarádech, o normálních denních věcech. Líba měla tyto uvolněné konverzace ráda.

Její otec se narodil v hospodářství, ale vyučil se pekařem. V roce 1948, kdy se k moci dostali komunisté, bylo jasné, že si vlastní pekárnu nebude moci otevřít. Přeučil se na svářeče a šel pracovat do mostárny.

Právě v tom roce se narodila Líba. To, že otec umí péct, věděla později jen díky tomu, že ho lidé žádali o pomoc při pečení svatebních koláčů. Pokaždé z něj pak šla sladká vůně kvasnic a cukru. Jinak byla z jeho svetru cítit spálená ocel. Když ale pomáhali babičce s hospodářstvím, voněl taťka senem a potem, jak strávil celý den na poli.

Koniec ukážky