Obsah

O bairro dos cães

Petra

Sbohem buď, lásko má

Ve stínu dozimetru

Mega hustej nářez

František Kotleta (*1981)

František Kotleta

Fakt hustej nářez

Ukážka z elektronickej knihy

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky Piotr Cieśliński.

Odpovědný redaktor Tomáš Němec.

Jazyková redaktorka Pavlína Kajnarová.

Autorský medailon Jiří Popiolek.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1,

v roce 2012 jako svou 346. publikaci

Vydáno ve spolupráci s vydavatelstvím freetim(e)publishing s.r.o.

v roce 2012 jako svou 13. publikaci

První elektronické vydání

Sazbu provedl Petr Teichmann.

ISBN:

ePub: 978-80-7425-847-3

Mobi: 978-80-7425-848-0

PDF: 978-80-7425-847-3

PDF pro čtečky: 978-80-7425-847-3

Miroslavu Žambochovi a Štěpánu Kopřivovi.

Furt nevím, kterej je kterej.

Upíři existují. Zplozenci temnoty, děti Satanovy... Tak na to zapomeňte. Vždycky jsme věřili, že nás stvořila dávná bohyně Sangot, která sice nebyla žádný lidumil, ale že by obcovala se Satanem? To ani náhodou. Už jenom proto, že koncept pekla a jeho démonů vzniknul v době, kdy už byla Sangot dávno mrtvá. Jenže pak jsme museli naše představy přehodnotit.

Na Zemi přistála armáda mimozemšťanů, ovládla planetu a uspořádala na nás hon. Nelítostnou štvanici, během které zdecimovala většinu upírských klanů. Abych měl v boji s kartany, jak se ty malé žluté bestie z nějakého zapadlého koutu vesmíru jmenují, alespoň nějakou šanci, vydal jsem se pátrat po legendárních Sangotiných zbraních.

Zjistil jsem, že naše bohyně byla ve skutečnosti také mimozemšťanka a my byli jenom plodem jejích pokusů s něčím, čemu bychom mohli říkat nanotechnologie. Definitivně mi to došlo, když se ta staletí mrtvá bestie dostala díky své technologii do hlavy mé přítelkyni a ukázala jí naši opravdovou historii.

Lov na nás, upíry, přežil jen málokdo. Já, Jan Bezzemek, který jsem byl člověkem naposledy v do bě, kdy ještě panoval můj oblíbený král Jan Lucemburský; někdejší germánský postrach Evropy známý jako Gerhard; a francouzská upíří rajda Michelle.

Abych se nenudil, stvořil jsem novou upírku. Je jí osmnáct, jmenuje se Petra a je tak trochu cvok do ema. A samozřejmě do mě. Teda doufám. A taky je tu o něco starší Lucie, jejíž přítel Tomáš Uhřík zahynul v boji po mém boku. Před půl rokem jsme na jedné kartanské základně odpálili párek atomových bomb a zmizeli do Jižní Ameriky.

A rozhodli jsme se, že si na nás kartani vylámou zuby. Nebo co to mají v těch svých smradlavých žlutých držkách.

O bairro dos cães

Fortaleza byla jedno velké rozpálené mraveniště. Upíří organismus byl sice velmi dobře odolný vůči extrémním teplotám, ale pekelná brazilská výheň byla příliš i na mě.

Měl jsem pocit, že i Gerhard by nejraději přepadl některý z nesčetných obchodů s klimatizací a všechno, co tam prodávali, pustil naráz, stáhl si kalhoty a popíjel ledového Budweisera. Rozhodně se ale snažil nedávat to najevo. To by tak hrálo, aby starý Germán, o kterém si vyprávěli děsivé historky už římští legionáři, přiznal slabost.

„Stejně vypadáte jako idiot, Herr General,“ prohlásil jsem.

„A vy zase jako někdo, kdo je spíš sám transvestita, než kdo je sem přišel balit, Herr Bezzemek,“ odfrkl si vztekle.

Skutečně jsme vypadali jako párek (a to bylo víc kruté vůči Gerhardovi než-li vůči mně) německých sexuálních turistů na lovu levných homosexuálů libujících si v holčičích převlečcích. V tomhle třímilionovém brazilském městě jich bylo skutečně hodně. Obojího. Německých turistů i důvodů jejich návštěv. Podle toho, co nám nabízeli v hotelu (párek dvou německy mluvících mužů nemohli otipovat jinak než jako sexuální turisty), tu lidé s jistým vkusem mohli získat cokoliv: nezletilé, mladé, středního věku i staré, hubené, macaté i tlusté, černé, hnědé, bílé, prsaté i ploché holky s překvapením pod kalhotkama.

A co bylo nejhorší, my jsme jako úchylové na lovu vypadat skutečně chtěli.

„Víš, že v té růžové havajské košili a béžových šortkách vypadáš rozkošně?“ rýpnul jsem si. Poslední dobou se náš vztah změnil. Zatímco dřív jsme si zásadně vykali, teď jsme plynule přecházeli z vykání do tykání. A naopak. Záleželo na tom, jak moc jsme se v tu chvíli snažili jeden druhého přešpičkovat.

„Tobě to fosforeskující zelené tričko taky sluší. A což teprve ty modré šortky a apartní vietnamské žabky. Většinu života jsem prožil v časech, v nichž by tě za nošení něčeho takového ukamenovali, upálili, zplynovali nebo v lepším případě poslali na léčení,“ kontroval Gerhard.

Vypadali jsme vážně přitepleně. Našemu ohozu navíc odpovídal i značkový béžový foťáček Toshiba, který se mi klinkal na krku, a červený batůžek, který na zádech nesl Gerhard. V batůžku ovšem byly propriety, které moc slaďoušsky nepůsobily. Desert Eagley jsou už ze své podstaty heterosexuální. Pokud rukojeti neobložíte růžovými opály. Měli jsme s sebou dva. Víc zbraní jsme si pro jistotu nevzali. Kromě pistolí skrýval batoh ještě dalekohled s nočním viděním a pár gramů kokainu.

Vypadalo to, že naše maskování je naprosto dokonalé. V hotelu Charleston jsme pobývali už tři dny a dosud nás nikdo nesledoval ani se příliš nápadně na cokoliv nevyptával. Zdálo se, že naše lest vyšla. Zkrátka a dobře, dokonale jsme zapadli mezi běžné dvoutýdenní turisty.

Přitom v horách sotva sto kilometrů nad městem jsme pobývali už půl roku. Aby bylo krytí co nejdokonalejší, odvezl nás Confitův řidič na letiště během největší dopravní špičky. Zamíchali jsme se do davu v příletové hale, dali si tam kafe a poté, co přiletěl airbus Lufthansy z Frankfurtu, jsme se zase zamíchali do davu jeho cestujících.

S pomocí portugalského slovníku a německého přízvuku (u Gerharda nefalšovaného) jsme si objednali taxikáře, nechali se s úsměvem okrást a zavést do hotelu, který našemu drožkáři za dohazování kunčaftů platil provize.

První dva dny jsme se pak toulali po dost ubohých památkách města, jako je třeba betonová katedrála nebo tržiště se smaženými rybami a tanečníky capoeiry, a váleli se na pláži. Zkrátka přesně to, co by dělali pánové Hans Schmidt a Karl Meier z Drážďan na výletě do Brazílie. Tedy zatím až na ono lovení transvestitů.

*  *  *

To jsme hodlali napravit právě dnes.

*  *  *

O bairro dos cães, čtvrť, které se podle průvodců říkalo psí, protože dřív byla chudinským slumem, kde pobíhali hladoví a toulaví čoklové, teď patřila právě chlapcům v sukních, kteří rozhodně nejsou Skoti. Ne že by se v poslední době nějak změnily naše sexuální preference. To ani náhodou. Jediný penis, který jsem při sexu hodlal tolerovat, byl můj vlastní.

Atraktivita O bairro dos cães pro nás spočívala v tom, že byla těsně přilepená k vojenské základně. Kosmodrom ve Fortaleze byl největší v celé Jižní Americe. Právě on byl důvod, proč jsme se z Venezuely přesunuli právě do brazilského federálního státu Ceará. Kvůli němu ale také bylo město protkáno špehy lidskými i elektronickými.

Po atomovém útoku na základnu v polské Lebě měli sice kartani na Zemi už nějaký ten měsíc docela klidnou půdu pod nohama, ale i tak byli ostražití. Čím jsme se blížili k cíli naší cesty, tím více přibývalo kartanů, kamer a samozřejmě i členů Vesmírného námořnictva.

Šlo o armádu složenou výhradně z lidí, ale pod přímým kartanským vedením. Žlutí vládci planety formálně nechali všechno při starém. Vlády v jednotlivých státech se střídaly, jak bylo v té které zemi zvykem, a měly i svou policii. Armády už moc ne. A pokud, tak ve velmi okleštěné podobě. Většinu z nich nechali kartani rozpustit, protože pod jejich vládou už neměly být na Zemi žádné války. Z bývalých vojáků a různých dobrodruhů pak začali budovat armádu pod svým velením.

Vesmírné námořnictvo mělo být oficiálně bojovou lidskou silou ve vesmíru, kde lidští dobrovolníci pomáhali kartanům ve válce proti jiným mimozemšťanům, před nimiž nás podle své propagandy ufouni chránili. Prakticky však v posledních měsících sloužilo i pro potřeby honu na teroristy, protože běžná lidská policie v mnoha případech selhávala. Zvláště ta česká, když se pokoušela lovit mě. Oficiální název nové armády zněl anglicky Space Marine, takže jsme jim automaticky začali říkat SM nebo-li esemka. Možná v tom trochu byla i podvědomá touha jim pořádně nařezat.

*  *  *

Kartanské hlídky a esemka náhodně prohledávali automobily, které se jim zdály podezřelé a mířily směrem k základně. Nás si vůbec nevšímali. V umění nenápadnosti jsme byli dokonalí.

Proplétali jsme se uličkami O bairro dos cães do míst, kde se poslední domy čtvrti dotýkaly velké betonové zdi s metrovou korunou ostnatého drátu. Naštěstí už slunce pomalu zapadalo, takže vedro polevovalo. Ve zdejších uličkách ale musí být přes den pořádné horko, a to nemyslím jako narážku na sexuální orientaci většiny jejich obyvatel a návštěvníků.

S klesající teplotou přibývalo turistů a prodavačů sebe sama.

„Olá, bonecos, chupo ambos vocês por duzentos!“ písknul na nás tak patnáctiletý mládenec v pod prsence, s kabelkou a v minisukni, který nám brazilskou portugalštinou nabízel skupinovou slevu na orální sex. Vrtěl přitom poněkud teatrálně zadkem.

„E muito caro você!“ odpálkoval jsem ho tím, že jeho sleva je dost malá.

Nakonec jsme se dostali k oprýskanému domu, který podle zbytků fasády pamatoval nejenom lepší časy, ale zřejmě i lepší nájemníky. I tady se na balkonech a v oknech předvádělo pár transvestitů.

„Ten balkon nahoře,“ pohodil hlavou Gerhard.

„S tou děsivě tlustou černoškou?“ zašklebil jsem se.

„Jo,“ zasmál se Gerhard. „To je naše holka. Teda kluk. Teda cokoliv. Hlavně to je určitě tvůj typ,“ prohlásil Germán a vyrazil po schodech nahoru.

Černoch se jmenoval Diana, podle britské princezny, která umřela, když byl ještě chlapeček. A docela dobře uměl německy. „Fanoušek vašeho národa, mein Herr,“ vrátil jsem nadšeně Gerhardovi špílec a prošel si byt. Vypadal švábuprostě.

Gerhard mezitím vrazil nadšenému černochovi do ruky tři sta reálů, což byla víc než nadprůměrná cena za ukojení dvou německých úchylů, a pak z batohu vytáhl balíček s bílým práškem.

„Kokain, meine Liebe?“ zeptal se.

„Ja, ja,“ pokýval nadšeně hlavou černoch. Transsexuální brazilský prostitut, který nešňupe kokain, je mýtus.

Oba jsme se s Gerhardem usmáli. Navzdory hektolitrům krve, která nám uvízla na rukou, jsme vždycky rádi, když jdou věci bez násilí.

Germán vysypal na stůl jednu lajnu, smotal storeálovou bankovku do ruličky a podal ji Dianě. Ten si mocně šňupnul a za pár minut už o sobě nevěděl. Kokain byl řízlý jako většina bílého prášku. Náš však obsahoval místo omítky velmi silné uspávadlo. Měli jsme nejmíň čtyři hodiny klidu.

„Má to ale kliku. Prachy už dostal a zítra ho místo prdele bude bolet akorát hlava,“ prohlásil Gerhard a vytáhl z batohu dalekohled.

Plán zatím pokračoval tak, jak jsme měli v úmyslu. Odsud jsme měli celou základnu, která byla jedním z nejdůležitějších kartanských neuralgických bodů na Zemi, jako na dlani. Teď už jsme sem jenom potřebovali dostat zbraně. Hodně zbraní. Hlavně nálože a RPG a také naše tři spolehlivé upírky a poněkud nespolehlivé spojence z drogového kartelu. Pak se kartanská základna promění v bojiště a následně v peklo plné mrtvol. Na to první i druhé jsme byli specialisti.

Michelle

Petra v ruce svírala jeden z mých Desert Eagleů a mířila mi přímo mezi oči.

„Zabiju tě, hajzle,“ řekla a vzteky se jí třásla brada.

„Lásko, koncept věrnosti je naprosto nesmyslný. Žiju skoro sedm století a nezažil jsem, že by mu někdo propadal tak strašlivě jako ty. Navíc tohle technicky nebude podvod, je to povinnost.“

„Ustřelím ti péro, parchante. Jsem zvědavá, jak se pak téhle povinnosti zhostíš.“

Namířila o metr níž a lehkým pohybem ukazováčku naznačila, že mačká spoušť. Pak pistoli sklonila ještě níž a položila ji zpátky na stůl, odkud ji před chvílí sebrala.

„Vezmeš si kondom, nechci dostat AIDS,“ řekla rezignovaně, ale rezolutně.

„Upíři nemůžou dostat AIDS. Znal jsem upíra, co ošukal půlku Afriky a nic. Navíc už HIV vyléčili.“

„Stejně si vezmeš kondom, hajzle,“ řekla, ale ve slově hajzl už nebyla původní síla.

Potřebovala si jenom vybít vztek. Samozřejmě, že na mě, ale také na Confita, který to všechno způsobil. Problém byl, že náš hostitel měl své zvyky a my jsme je museli dodržovat. Jedním z nich bylo uctít návštěvníka pannou, a protože jsem byl formálně hlavou naší skupiny, připadla čest odpanit patnáctiletou Esmeraldu právě mně.

Opravdu se jmenovala Esmeralda, jak z nějaký pitomý latinskoamerický telenovely. Ostatně tomu odpovídaly i dramatické kulisy: krutý šéf drogového gangu, který nevinnou Esmeraldu předhodí slizkému obchodnímu partnerovi. Což jsem byl v tomhle případě já.

Jediné, co mě utěšovalo, byl fakt, že pokud by Esmeralda neskončila v mojí posteli, skončila by v jiné, a taky skutečnost, že i když měla rozkošný cudný úsměv a dokonale předstírala, že je nervózní a třese se strachem, tak žádnou pannou ve skutečnosti nebyla.

Tohle po těch stovkách let přeskakování mezi pannami a děvkami poznám stejně spolehlivě jako křiváka, když na něj narazím. Křiváka jako je Confito, vládce kartelu ovládajícího většinu pašeráckých stezek mezi Venezuelou a Brazílií. Bohužel jsme toho bastarda nutně potřebovali.

Moje skrýš na Margaritě byla sice netknutá, ale i s kupou zlata a dolarů, které jsem si tu kdysi ulil, jsme byli pořád nepříjemně zranitelní. Dva běloši a tři bělošky toulající se po venezuelském venkově byli příliš nápadní. Potřebovali jsme spojence, někoho, kdo nás ukryje, poskytne nám zázemí a klid. A čas na přípravu našeho dalšího boje s kartany.

Přes pyramidu dealerů jsme se nakonec dostali až ke drogovému králi. Odvezl nás do brazilských hor, do jedné z vesnic, kde se skladoval, ředil a balil bolívijský kokain. Stálo to dost peněz, ale bylo to nejlepší možné řešení.

Problém spočíval v tom, že jsme s Confitem museli hrát hry. Šlo o klasickou šťouchanici, jestli jsme dost drsní na to, abychom byli jeho partneři a ne oběti. Proto ta zkouška Esmeraldou. V kultuře drogových bosů byl muž, který poslouchal ženu, zbabělec. Odmítnout sex s mladičkou kráskou jenom proto, že mám milenku, by byl projev slabosti, který jsme si nemohli dovolit. Tato a všechny další hry měly stejný motiv: ukažte, jak moc jste drsní. Hra na romantickou věrnost mohla skončit tím, že by na nás ještě ten večer vlítli bossovi hoši se samopaly, aby nás připravili o peníze, protože v rukou slabochů neměly co dělat.

Nebál jsem se o naše životy. Tuhle partu drogových zabijáků bychom zvládli vyřídit beze ztrát. Bál jsem se, že potom, co bych Confitovi utrhnul hlavu a narval mu ji do prdele, bychom museli začít shánět někoho jiného, kdo nám pomůže.

Petra tohle všechno zřejmě chápala, ale i tak si neodpustila jednu rozkošnou žárlivou scénu. A protože jsem věděl, že budu mít minimálně měsíc u své upíří přítelkyně za trest v posteli utrum, hodlal jsem si nevěru pořádně užít.

*  *  *

Esmeralda to hrála vážně dobře. Svlékla si průhledné bílé šatičky, pod nimiž se skrývalo světle hnědé křehké tělíčko. Měla cudné spodní prádlo, které vše zahalovalo. Lehla si na bok a předváděla panenské rozechvění. Slzy na krajíčku, jen se rozbrečet.

Jenže, já jsem věděl, že ať se teď stane cokoliv, jen co odejdu z jejího domku, přijde sem Confito a dozví se všechno do posledního detailu. Sundal jsem jí podprsenku a vykoukla na mě kulaťoučká ňadra. Tehdy přišla nejvyšší zkouška mojí odolnosti. Esmeralda si odhalená prsa zakryla pravou rukou a z očí jí vyhrkly slzičky. Iluze przněné panny byla dokonalá.

„Não chore e tire a calcinha,“ oznámil jsem jí klidně, aby si sundala kalhotky a ignoroval stále silnější vzlyky. Když se k tomu neměla, rozerval jsem jí je a začal prstem prozkoumávat její pohlaví. Na panenskou blánu jsem zcela očekávaně nenarazil. Naštěstí Esmeralda brzy pochopila, že hra skončila a slzy záhy přešly ve vzrušené vzdychání. Teď jsem si přestal hrát i já a vzal jsem si ji tvrdě zezadu.

A jako malou vzpouru proti Petře bez kondomu.

*  *  *

Při sledování základny jsem měl divný pocit. Něco mi svíralo žaludek a určitě to nebyl hlad po krvi, i když, pravda, dlouho jsem se pořádně nenakrmil. Chrápající Diana byl sice k dispozici, ale zakousnout se do černošského transvestity mi nepřišlo ideální.

„Mám divný pocit,“ oznámil jsem Gerhardovi. Poslední dobou jsem měl čím dál tím větší potřebu se mu svěřovat. Ačkoliv jsme strávili několik stovek let vzájemnou nenávistí a pokusy jeden druhého připravit o život, události po příletu kartanů způsobily, že se z nás stali spojenci a podle všeho i dobří přátelé.

„Warum?“ zeptal se nečekaně německy. Většinou jsme spolu mluvili česky. Nevadilo mu to, v našem poslepovaném klanu jsme byli tři Češi, a tak se v něm stal náš rodný jazyk běžným nástrojem konverzace. Zřejmě jsem ho vytrhl z hlubokých úvah.

„Pamatuješ, jak jsme se pokoušeli dostat Kateřinu z vězení? Víš, jak to dopadlo,“ řekl jsem.

„Tenkrát šlo o připravenou past,“ připomněl mi. „Teď to máme v rukou my.“

Souhlasně jsem pokýval hlavou.

„V téhle chvíli si vždycky vzpomenu na Stalingrad. Od té doby vím, že věci se mají dělat rychle, tvrdě, a když se něco zasekne, je třeba zmizet,“ prohlásil Germán.

„U Stalingradu jsem byl taky,“ zasmál jsem se. „Dobře jsme vám tam nakopali zadky.“

Gerhard pokrčil rameny. „My vám nakopali zadky tolikrát, Herr Bezzemek, že kdybych měl všechny případy vyjmenovávat, museli bychom dát Dianě ještě jednu dávku uspávadla.“

*  *  *

Confito nebyl z našich plánů zrovna nadšený. Už od prvního dne, kdy jsme se setkali, věděl, že se skrýváme před kartany, ale nečekal, že s nimi hodláme vést válku. Ne, že by k malým žlutým parchantům z vesmíru choval kladné city, ale bál se.

„Mimozemšťani jsou horší než všichni policajti a vojáci, kteří po nás kdy šli. Pašoval jsem drogy, ještě když Chávez nebyl prezident, natož pak mrtvola, ale ufouni jsou těžký soupeř. Když naposled čistili brazilsko-venezuelské pohraničí od drog, strávili jsme dva týdny schovaní v bažině. Pil jsem vlastní chcanky a žral listy koky, abych přežil,“ otřásl se při té vzpomínce Confito.

Tohle bylo poprvé a naposled, co jsem u něj viděl nějaký lidský cit – sebelítost. Většinou měla jeho tvář kamenný výraz s neproniknutelným studeným pohledem a věčným pohrdavým úšklebkem v koutku úst.

Drogový baron navzdory původu a jménu nevypadal zrovna jako Latinoameričan. Musel mít v sobě hodně evropské krve, protože připomínal spíš někoho, kdo vám potřese rukou a obere vás o rodinné úspory na Wall Street, než drogového zabijáka z brazilského pralesa. To, že se v poslední době živil už mnohem lépe než listy koky a vlastní močí, prozrazovalo lehce vypoulené břicho a druhá brada, která se objevila, když souhlasně pokýval hlavou.

„Až ve Fortaleze uděláme svoji práci, zmizíme do Argentiny a v životě už o nás neuslyšíte. Věřte mi, že nás budou kartani honit, dokud budou mít alespoň trochu naděje, že nás objeví, a ještě půlroku potom, co o ni přijdou. Vy tady díky tomu budete mít naopak spoustu klidu na práci,“ nadhodil Gerhard. Španělsky.

Portugalsky, na rozdíl ode mě, neuměl ani slovo. Zato španělština mu šla sama. Naučil se ji za občanské války, když radil Frankovi, jak vyhladit republikány a vykopat interbrigadisty ze země. Naštěstí Confito i jeho muži ovládali oba jazyky. Byla to životní nutnost a pro mnoho z nich i přirozenost.

Confito však zoufale zakroutil hlavou. „Nevím, nevím. Když zjistí, že jsem vám pomáhal, nedají si pokoj, dokud mě nedostanou.“

Drogový boss nebyl zbabělec. Šlo zase jenom o hru. Hru na to, kolik peněz z nás dokáže vymlátit.

*  *  *

„Du warst süß wie Honig,“ zašvitořil Gerhard na probouzejícího se Dianu.

„Ja?“ zeptal se nedůvěřivě černoch.

„Ja,“ pokýval hlavou Germán a významně jej poplácal po zadku. Plácnutí po holé kůži se rozlehlo ztemnělým pokojem. V rámci reálnosti jsme mu stáhli sukni. Kalhotky pod ní naštěstí neměl, nevím, jak poslednímu germánskému upírovi, ale mně by přišlo dost děsivé mu je stahovat.

*  *  *

Přitom jsem nepocházel z nijak extrémně prudérních časů. Pominu-li skutečné náboženské fanatiky, kterých bylo třeba za husitských časů požehnaně, rozdávali si to mezi sebou vojáci krále Jana Lucemburského i jeho syna Karla na dlouhých taženích, co jim jenom jejich zadky a velitelé dovolili. Kamarád byl přeci jenom levnější než markytánka, i když se o tom v kronikách a učebnicích dějepisu nedočtete. I za těch sexuálně nejprudérnějších časů se tyhle mezichlapské hrátky objevovaly v armádě pravidelně. Bylo to normální. Stejně normální ale bylo to skrývat a mlčet o tom.

Tohle byla jedna z mnoha věcí, které se změnily po kartanské invazi. Lidé, s pomocí mimozemské technologie umožňující vyléčit všechny pohlavní nemoci, prožívali sexuální megarevoluci.

I ty nejprudérnější společnosti a kultury se proměnily v hipísácké komunity šedesátých let, nebo ještě lépe Adamity z časů Žižkových. Na rozdíl od jednookého vojevůdce je však nikdo nechytal, nestrkal do stodol a nezapaloval. Myslím, že současnou sexuální volností, náruživostí a zvrhlostí si lidé vybíjeli frustraci z toho, že celou jejich planetu okupují žlutí pidižvíci.

Mě osobně sex s muži nelákal, ale ze zásady jsem proti homosexuálům a homosexuálním stykům nic neměl. Časem jsem navíc zjistil, že ti největší homofobové jsou zpravidla chlápci, co ve skutečnosti touží mít na dvě hodiny ve sklepě spoutaného Dianu a stydí se za to.

Navzdory své liberálnosti jsem byl ale stejně v šoku, když jsem se dozvěděl, co po večerech vyvádějí Lucie s Michelle. Jejich spolek česko-francouzského přátelství se proměnil v regulérní lesbický vztah. Zjistil jsem to náhodou, když jsem jednou večer vrazil do jejich domku a našel francouzský jazyk rejdit v českém klíně. Michelle to hle odhalení nevadilo. Byla upírkou přes tři sta let a všem upířím vládcům připadaly lesbické kontakty mezi upírkami rozkošné. Neměla důvod předpokládat, že mě ne.

Černovláska na mě vrhla rošťácký úsměv a rozkošně si jazykem nejdřív olízla rty, než ho konečně schovala v ústech. Zůstala nahá na všech čtyřech. Ani se nezkoušela zahalit. Měla hubené šlachovité tělo, takže vypadala jako mrštná pouliční kočka. Zvlášť když pohodila černými kudrnatými vlasy a lehce vycenila bílé zoubky. Nikdy jsem nechápal, co všichni na Francouzkách měli. Nepřipadaly mi moc pěkné. Teď ale chápu, že pokud v posteli obvykle předvádí to, čeho příslib tu představovala nahá Michelle, mají jisté neodolatelné kouzlo.

Lucie naproti tomu zapištěla, srazila stehna k sobě, popadla polštář a přikryla si jím prsa. Styděla se. Neměla za sebou žádné tradiční upíří párty, na kterých se souložili a pak vypíjeli až do dna lidští služebníci nepřátelských klanů bez ohledu na pohlaví. Ještě nedávno to byla obyčejná mlaďounká archeoložka. Než jsem z ní udělal upíra.

Styděla se. Nejenom přede mnou, ale nejspíš proto, že jsem jí připomínal Tomáše, jejího přítele, který zahynul při naší poslední akci v Polsku. Ani já jsem z toho neměl zrovna nejlepší pocit. Jsem tolerantní hoch, ale když si představím, že tam, kde ještě nedávno mohl přebývat jenom JUDr. Uhřík, teď rejdí jazykem nenasytná Francouzka…

*  *  *

Diana se tvářil pořád trošku nevěřícně, ale když zkontroloval, že reály jsou na místě, kam je před vyluxováním uspávací lajny dal, ulevilo se mu.

„Když půjdete zase okolo, rád vás znovu obsloužím. Herzlich willkomen,“ zadeklamoval zmateně portugalsko-německy.

„To si piš, fešáku,“ usmál jsem se pokud možno co nejvíc laškovně. „Stavíme se pozítří a zažiješ něco, co jsi ještě nezažil,“ řekl jsem mu a vyrazil ze dveří.

*  *  *

„Zažiješ něco, co jsi ještě nezažil?“ zašklebil se Gerhard, když jsme se prodírali rozjařenou O bairro dos cães směrem k hotelu.

Blížila se půlnoc a obyvatelé i návštěvníci čtvrti procházeli nejrozjařenější fází. Určitě tomu pomáhal alkohol, příkrov tmy, který lidem dodával pocit zdánlivé anonymity, a samozřejmě noční ochlazení, které přineslo příjemných čtyřiadvacet stupňů.

„Předpokládám, že dáš konečně průchod svým utajeným choutkám. Jak jsi ho plácnul po zadku, uviděl jsem ve tvém rozkroku jisté napětí,“ řekl jsem.

„Ty mi koukáš do rozkroku? Zajímavá informace,“ odfrknul si Germán a očima naznačil, že je to jedna jedna na body.

Cestou zpátky už jsme nabídky transvestitů ani neodmítali. Bylo jich tolik, že by nám vyschlo v ústech a ztratili jsme hlas. Ignorovali jsme je a šli dál. Marně jsem vzpomínal, zda jsem se někdy stal svědkem podobného divadla, jaké se teď odehrávalo v O bairro dos cães. Každá éra přinášela specifické zvrácenosti, ale v téhle jako by lidé naprosto ztratili stud a důstojnost.

Víc než šedesátiletý muž s pleškou na hlavě, necelými sto šedesáti centimetry výšky a rukou v rozkroku mladičkého černošského prostituta se s ním líbal tak vášnivě, jako by měl zítra nastat konec světa. Vedle se jiný, jen o něco málo mladší chlápek opíral o zrezivělé zábradlí a zezadu si jej podával štíhlý mulat v růžové blůze. „Ja, ja, ja, ja!“ křičel tak, že jej někteří z turistů začali povzbuzovat a natáčet si celé představení na      iPhony.

Už se mi na jazyk drala další uštěpačná narážka na proslulou německou zvrácenost, když jsem zahlédl Gerhardův pohled.

Jen málokdy vypadal takhle tvrdě jako nyní. Bylo v něm tolik zloby a vzteku, že by dokázala naplnit Bodamské jezero. Tohle byla ta z Gerhardových tváří, kterou jsem znal po staletí. Tvrdý nebezpečný válečník bez slitování a ustupující jenom proto, aby měl lepší šanci znovu zaútočit. Tu druhou, přátelskou, dobrosrdečnou a plnou sžíravého humoru, mi ukazoval jen v okamžicích, kdy se cítil dobře. Teď to nebylo.

„Tohle si pamatuji z časů Říma,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Už mě to nepřekvapovalo. Stávalo se stále častěji, že jsme najednou začali myslet na stejné věci nebo přišli se stejným řešením problému. Nepřekvapovalo mě to, ale děsilo. Ukazovalo to, jak moc jsme si s bývalým úhlavním nepřítelem podobní.

„Římani to uměli v úchylárnách rozjet, ale kdybys viděl Adamity,“ nadhodil jsem první myšlenku, která mě napadla.

Ten pohled se mi ani trochu nezamlouval, a přitom moje historky z husitské revoluce patřily mezi Gerhardovy nejoblíbenější. Vždycky tvrdil, že tohle byla jediná etapa v historii, kdy měl z Čechů skutečně strach. Většinou jej proto dokázaly rozptýlit.

„Ne, Římané ne,“ zavrtěl hlavou. „To jejich otroci. Lidé bez svobody, sebeúcty a naděje na lepší budoucnost. Jejich páni je považovali za zvířata, a proto se z nich zvířata stávala.“

Na chvíli se odmlčel a pak se mi dlouze podíval do očí. „Musíme jim vrátit naději na svobodu. Musíme je donutit proti kartanům povstat a bojovat. Jinak se všichni promění v otroky.“

Mlčel jsem. Další slova byla zbytečná.

Koniec ukážky