Obsah

Z radioaktivního prachu zrozený

Kartanský vězeň

Spojenci

Izahan

Odboj

Oběť

Všechny taťkovy holky

Zrádci

Čas zabíjet, čas umírat

Počítání ztrát

Čas mstít se

Ke hvězdám

Poděkování

František Kotleta (*1981)

František Kotleta

Mega hustej nářez

Ukážka z elektronickej knihy

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky Piotr Cieśliński.

Odpovědná a jazyková redaktorka Pavlína Kajnarová.

Autorský medailon Jiří Popiolek.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1,

v roce 2013 jako svou 377. publikaci

Vydáno ve spolupráci s vydavatelstvím freetim(e)publishing s.r.o.

v roce 2013 jako svou 23. publikaci

První elektronické vydání

Sazbu provedl Petr Teichmann.

ISBN:

ePub: 978-80-7425-870-1

Mobi: 978-80-7425-871-8

PDF: 978-80-7425-872-5

PDF pro čtečky: 978-80-7425- 873-2

Jiřímu Pavlovskému

a Jiřímu Walkeru Procházkovi, dvěma největším

intelektuálům od dob Jeana Paula Sartera.

Upíři, mýtické stvůry, ďáblovi zplozenci. Tak to jsme my. Až na to, že nás ve skutečnosti manipulací s vyspělou nanotechnologií zplodila mimozemšťanka jménem Sangot, jejíž loď havarovala na planetě Zemi v době, kdy na ní nestála ještě jediná pyramida.

Tisíce let po ní na Zemi přistáli jiní mimozemšťani. Malí, žlutí a s touhou ovládnout celou planetu. Nebyl to pro ně moc velký problém. S jejich zbraněmi a vesmírnými loděmi jim Země záhy ležela u nohou. Ale my jsme upíři. Nejsme zvyklí se někomu válet u nohou a už vůbec ne nějakým přivandrovalcům od kdovíjaké černé díry. A tak jsme se rozhodli s nimi bojovat. Jenže kartani, jak se mimozemšťané jmenují, v našem boji měli zatím zatraceně navrch. Nejenže málem vyhladili celé upírstvo, ale navíc získali Sangotinu technologii a začali své lidské služebníky vylepšovat na upíry. Jde o speciální jednotky zrádcovské armády Vesmírného námořnictva. Říkají si Legie nesmrtelných.

Po dlouhém a vyčerpávajícím boji jsme na tom byli stále hůř. Přišli jsme o Petru, v jejíž hlavě se díky svým implantátům usídlila Sangotina mysl a donutila ji odletět v ukradené kartanské lodi do vesmíru. Lucie zůstala v Brazílii s tlupou upířích transvestitů a já místo očekávaných spojenců narazil na podivnou partičku nerdů ukrytých v druhořadém nočním klubu.

Jenže byl tam i starý známý. Známý, o kterém jsem myslel, že je už dávno mrtvý. Problém byl, že už to byl někdo jiný. Někdo, kdo si mě nepamatoval.

Stodolní ulice byla nezvykle tichá. Transparent hlásající všem, kteří se tu objevili poprvé, že tohle je Stodolní (Více informací na Stodolni.cz), plápolal ve větru a hejno vrabců v rohu vyzobávalo z chodníku kousky hamburgeru, který jim na památku vyzvrátil nějaký opilec. Většinu ulice už ale stihli metaři uklidit, posbírat odpadky a vystříkat vodou místa nejhůře zasažená obsahem alkoholem podrážděných žaludků. Bylo vidět, že majitelé své hospody opouštěli ve spěchu. Stačili jen zamknout. Ti rychlejší s sebou vzali alespoň tržbu a schovali to nejcennější, co v barech bylo, na nejvíce bezpečné místo v celém podniku. Jen z dálky se ozývalo cinkání tramvají a odněkud směrem na Porubu výskání malých cikáňat.

Fred Channon seděl na židličce, kterou si vytáhl z baru jménem Sherlock. S odemykáním se neobtěžoval. Podle všeho prostě rozbil největší okno a vytáhl si židličku ven. V parodii na inspektora Colomba svíral v ruce kouřící hnědý doutník a kochal se tím, jak se k němu pomalu blížím. V druhé ruce držel hodně nebezpečně vypadající automat.

Kartani stáli za ním. Dvacet vedle sebe namačkaných robokopů mě sledovalo svými pažemi narvanými granáty a střelivem. Já u sebe žádnou zbraň neměl. Došoural jsem se k Fredovi. Jeho jediné zdravé oko bylo typickou ukázkou slova ambivalentní. Viděl jsem v něm vztek, nenávist, zadostiučinění i chuť mi utrhnout hlavu a zahrát si s ní fotbal.

„Pěkný nový oko, Frede,“ řekl jsem česky.

Fred si dal doutník do pusy, mocně potáhl, namířil mi automatem doprostřed hrudi a plnou dávkou mě smetl k zemi. Vůbec jsem nevnímal jednotlivé zásahy. Měl jsem pocit, že do mě vletěly všechny naráz, jako by mě někdo praštil beranidlem. Nedávno očištěný asfalt se zalil krví.

„Konečně jsi můj. Zabiju tě, ty děvko, zabiju tě pomalu a krutě. Budu tě zabíjet rok. Každý den ti odřežu jednu malou část tvýho zasranýho těla a až z tebe zůstane jenom hlava bez očí, tak tvůj mozek předhodím vranám.“

Ten chlap měl v sobě vážně kus básníka…

Z radioaktivního prachu zrozený

Když si Pavlína vyndala z ucha svou nevkusně pokroucenou náušnici, místo vytahaného batikovaného trika oblékla tmavě zelený stylový kabátek a agresivního zrzavého ježka upatlala gelem na docela šik patku, vypadala najednou konečně jako ženská.

Jen ta prsa by to chtělo, pomyslel jsem si.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Že nemáš žádný… strach. Vypadáš klidně,“ nervózně jsem si zaťukal na klobouk jako pan Tau. Měl jsem ho pořádně vražený do tváře, aby mě zdejší všudypřítomné kamery nedokázaly identifikovat. Šlo o širák, abych byl přesný. Kovbojský. Dostal jsem k němu i dlouhý šedý kabát. Vypadal jsem jako honák dobytka. Nebo taky úchyl, který pod tím kabátem nic nemá a chystá se někde v parku ukazovat své nádobíčko babičkám venčícím tlusté jezevčíky.

Celá výbava patřila Pavlínině tatíkovi. Už odpočívá v pokoji. Teda odpočíval v pokoji. V obývacím. Starý Lexa byl mafián. Ne Confitovského, ale typicky ostravského ražení. Bývalý tajemník městské organizace SSM a nadějný aspirant na členství v KSČ to v porevolučních časech dotáhl na majitele sítě heren, zastaváren, autobazarů a nevěstinců. Korumpoval politiky napříč politickým spektrem, krátil daně, a když bylo nejhůř, zaplatil pár ostrým ukrajinským klukům, aby jeho soupeřům vysvětlili, kde je jejich místo. Prostě opora společnosti.

Během chaosu, který nastal po kartanské invazi, se podobné opory společnosti chytily iniciativy a začaly rozšiřovat svá teritoria. Na potírání zločinu měl totiž jenom málokdo chuť a prostředky. Jenže když žluťáskové zpacifikovali světové armády a začali na Zemi dělat pořádky, rozhodli se problém s kriminalitou vyřešit sami a radikálně. Do domů lidí podezřelých ze závažné trestné činnosti prostě napochodovali robokopové nebo esemka a vyřídili to jednou provždy bez zbytečností, jako jsou státní zástupci či soudci. Ostravského zločineckého barona Lexu rozstříleli v jeho luxusní vile na hodně malé a hodně nevzhledné kousky.

Jeho milenka hned po útoku sbalila své šperky, kožichy, kabelky Birkin, botičky Manolo Blahnik i nové Ferrari a odstěhovala se do Řecka. Pavlína tak zůstala na všechno sama, protože její máma už dávno odpočívala někde ve svém rodném Hlučíně na hřbitově. Poté, co odešli policajti, kteří vzhledem k okolnostem bez jakýchkoliv pochybností konstatovali, že šlo o přirozenou smrt, zavolala svému jedinému kamarádovi z gymplu, aby jí to svinstvo, co bývalo jejím tatíkem, pomohl uklidit.

Ten kamarád se jmenoval Aleš Páv, ve světě internetu známý jako Alenka790. Dotáhl s sebou své dva bratry. Šestadvacetiletého Jirku, kterému říkali Ňunínek, a o deset let mladšího Danyho. Když byl starý Lexa vydrhnutý a spláchnutý do záchodu a větší kousky pietně zakopány na zahradě, rozhodla se Pavlínka, že jeho byznys se svými novými třemi společníky převezme.

Moc se jim to nedařilo. Lexovo impérium se totiž rozpadlo přesně v okamžiku, kdy se zpráva o jeho přirozeném úmrtí objevila na internetu. Ty kšefty, které nebyly postaveny na legální bázi a oficiálními majiteli byli různí bílí koníčci, skončily v konkurenčních prackách. A že jich bylo hodně. I tak ale nakonec zdědila přes deset heren, dva autobazary, tři nevěstince, pár milionů eur na účtech a nějaké to zlato v trezoru. Dost na to, aby se Pavlína Lexová mohla vykašlat na školu a začít přemýšlet, co s načatým životem.

„Fotr mě vycvičil. Vždycky říkal, že jedinej, koho je třeba se bát, je můj vlastní účetní,“ pošeptala mi rozverně do ucha.

Něco ve mně se přitom probudilo. Polknul jsem. Tohle nebylo dobré. Petra je pryč sotva měsíc a moje pohlavní orgány si už dělají zálusk na jinou mladou a nezkaženou holčičku. To nezkaženou asi škrtám, někde v ní hořelo cosi nestydatého. Jak by řekl Citrón, nejzoufalejší nájemný vrah v dějinách Česka: „To děvče mělo oči jebavý.“ V tuhle chvíli by byl ale vážně hloupý nápad zkoušet, jak moc má její pohled pravdu.

Ucuknul jsem. Ne moc prudce a ne moc daleko. Jen trochu, aby to nebrala osobně, ale já se zároveň dostal z dosahu jejího těla, který byl před chvílí tak akorát na jeden jazyk.

„Fotřík byl chytrej chlap,“ zamumlal jsem.

„To jo, akorát nepočítal s kartanama,“ povzdechla si. A pak dodala: „Hele, už se trousej.“

Měla pravdu. Těžké dveře restaurace Ponorka se otevřely a z nich se pomaličku potáceli postarší chlapíci. Každý z nich byl jiný, ale měli něco společného. Hrdé držení těla, všichni ostříhaní na krátko, navzdory jasnému alkoholovému opojení tvrdý pohled a nakonec většina z nich i zakulacené bříško, které ke zbytku těla, které si ještě pamatovalo, že kdysi mělo spoustu svalů, vypadalo nepatřičně. I kdybych to nevěděl, určitě bych si brzy domyslel, že tohle je sraz bývalých vysokých důstojníků.

*  *  *

Přikrčili jsme se víc k zídce lemující cestičku naproti proslulému olomouckému podniku, aby nás nezahlédli. Byla to zbytečná starost.

„Já na vojnu se dal pro krásnou plavovlásku…,“ zanotoval někdo ryčným barytonem a ostatní se začali objímat a zpívat s ním. Mimo rytmus.

„Který je Černý?“ zeptal jsem se.

Pavlína vytáhla z kapsy obrázek, který nám vytiskl Alenka. V té středomoravské tmě na něj bylo špatně vidět, ale můj upíří zrak si s tím poradil.

„Ten vedle toho plešatýho, jak má tmavězelený baloňák a ruce v kapsách,“ odpověděl jsem si.

„A tamhle jsou jeho stíny,“ řekla Pavlínka a pohodila svou drzou bradou směrem, kde už odnepaměti stávala katedrála svatého Václava. To odnepaměti myslím vážně. Katedrála byla mnohem starší než já. Proto šlo o můj základní orientační bod v Olomouci. Město se měnilo, rostlo, teramorfovalo se, někdy bylo špinavější, jindy čistší, ale katedrála stála neměně na svém místě.

S těmi stíny měla pravdu. I když to vlastně ani nebyly stíny v pravém slova smyslu. Dva muži oblečení v tuctových sáčcích, šedivých kalhotách a černých polobotkách sice vypadali jako pojišťováci, ale šlo o esemka. Neskrývali se. Evžena Černého, generála české vojenské rozvědky ve výslužbě, sledovali zcela otevřeně. Nová česká administrativa mu je přidělila oficiálně jako ochranku, ale šlo prostě o hlídače. Chůvy, které měly zajistit, že tahle populární postava české armády, hrdina z Lógaru a vítěz bitvy o Wonsan, rozhodujícího střetnutí v pětidenní druhé korejské válce, bude sekat dobrotu. Podle Alenky ji totiž dřív nesekal. Během prvních dnů kartanské okupace údajně organizoval podzemní hnutí odporu podle vzoru Obrany národa z časů druhé světové války. Kdyby nešlo o tak populární postavu, asi by jej nechali kartani zlikvidovat podobným způsobem jako starého Lexu, ale nakonec došli k názoru, že zatímco rozmašírovávat mafiány na boloňskou omáčku je populární, zabíjet válečné hrdiny by mohlo způsobit víc škody než užitku. Proto mu nasadili náhubek ve formě osobních strážců.

„Tak jo, je ten pravý čas,“ zašeptal jsem Pavlíně do ucha a jedním trhnutím jí rozerval kabátek i košilku pod ním. Knoflíčky z košilky se rozkutálely po chodníku. Na tmu světa vykoukla černá podprsenka. To pokušení teď bylo příliš silné…

Zasunul jsem prst mezi košíčky a rozerval podprsenku uprostřed. Nadlidský výkon, což u upíra nebyla až taková frajeřina, mi odhalil pohled na její malá pěkná prsa.

„Co to?!“ vyhrkla překvapeně.

„Musíme být autentičtí,“ zalhal jsem zkušeně a abych dodal svým slovům váhu, škrábnul jsem ji nehtem do obličeje.

„Křič,“ zašeptal jsem a Pavlína se rozpištěla.

Moc jí to nešlo. Bylo na první pohled jasné, že to hraje. Potřebovala postrčit. Rozpřáhl jsem se a praštil ji do obličeje. Lehce, teda lehce na své poměry, takže jsem jí zlomil nos. Vyrazil z něj strůžek krve. Mafiánova dcera se rozbrečela. Konečně opravdově.

„Auuu! Pomoc!“ řvala. Ani to moc nemusela hrát. Tahle holčička odbojářka snad v životě nedostala facku. Musel jsem ji pěkně rozhodit.

„Pomóóóc!“ přidala na intenzitě.

Otočil jsem se a rozběhl se do uličky. Za sebou jsem konečně uslyšel první kroky. Opilí důstojníci přestali zpívat a vyrazili se podívat, co se to děje. Každému člověku chvíli trvá, než na volání o pomoc zareaguje. A je úplně jedno, jestli jde o popeláře nebo vojáka zoceleného v boji. Když si zpíváte na ulici a najednou někdo začne volat o pomoc, musí se mozek nejdřív probrat ze stavu pohoda do stavu připraven jednat. Alkohol to všechno jenom prodlužuje. Než tak vojáci doběhli ke krvácející Pavlíně, už jsem se krčil na zídce sotva dvacet metrů od místa činu. Normální člověk by na ni nevyskočil, takže doufám, že mě tu nikdo nebude hledat.

„Běžel tam… takovej vysokej… tmavej… ukrad mi peněženku,“ vzlykala Pavlína.

„Cigoši zkurvení,“ ulevil si některý z penzionovaných důstojníků. Jo, na rasové stereotypy je spoleh. Stačí říct tmavej a všichni hned mají jasno, odkud vítr fouká.

Noc, alkohol, dívka v ohrožení a zvrhlík na útěku, to je dokonalá kombinace pro vytvoření zmatku. A jako vždycky vyšla. Někteří vojáci se rozběhli udaným směrem. V jejich čele generálovy stíny. Přeci jen šlo o muže zákona a tohle byla jasná situace, kdy by měli jednat.

V nastalém zmatku jsem si ale vůbec nevšiml, jestli v tlupě, která s duněním a funěním proběhla uličkou pronásledovat zvrhlíka a na jejím konci se rozdělila, aby ho dopadla, ať už vběhl kamkoliv, byl i generál Černý. Nezbylo než doufat, že zůstal ve trojici, která utěšovala vzlykající slečnu Lexovou. Vzhledem k jeho věku jsme od začátku ani nečekali, že by se pustil do pronásledování. Ale u někoho takového upír nikdy neví. Opatrně jsem se sunul blíž k trojici, abych své naděje potvrdil.

„Uklidněte se, slečno, vyvázla jste z toho dobře. Ten nos se brzo zahojí, uvidíte,“ konejšivý hlas patřil Černému. Úlevně bych si oddechl, kdybych měl v plicích nějaký vzduch. Ne že bych ho poznal po hlase, ale byl jsem už tak blízko, abych viděl, že je nejblíže k Pavlíně a otcovsky ji hladí po zrzavých vlasech. Slečna Lexová pomalu přestávala plakat. Pravou rukou si utírala krev z obličeje a levou si držela kousky bundy bez knoflíků, aby zakryla ňadra. Penzionovaný generál stál nejblíže k ní. Ostatní dva muži vypadali, že jistí terén, kdyby se zvrhlík vrátil. Jistě netušili, jak bylo jejich jednání prozíravé.

*  *  *

Jenže oba byli ještě starší než hrdina z Lógaru. A zvrhlík byl upír. Opatrně jsem se přikrčil a skočil.

Prvního vojáka jsem srazil pěstí ještě před dopadem na nohy. Beze slova se svalil k zemi. Ten druhý se zmohl na „Áght“, než jsem se k němu dostal a pravým hákem ho udeřil do spánku. Sesul se k zemi stejně rychle a jistě jako jeho kolega.

Generál se ke mně otočil, ruce v pěst a ústa už už otevíral, aby přivolal pomoc. Jenže pikosekundu předtím se mi podařilo nabrat vzduch do plic a pak vyštěknout: „Svatá Kateřina.“ Teda znělo to spíš jako „svateřina“, protože to poslední, co jsem teď potřeboval, byl návrat jeho ochranky, která by celou akci mohla dost zkomplikovat, takže srozumitelnost ustoupila rychlosti.

„Co jste řekl?“ zeptal se vítěz bitvy o Wonsan.

„Svatá Kateřina,“ zopakoval jsem tentokrát srozumitelněji.

Starý voják si oddychl a jako znamení důvěry úplně změnil držení těla. Vyšponované svaly ochably a bojový postoj se změnil na uvolnění.

„Co potřebujete?“

„Vyhnat kartany ze Země.“

„To my všichni,“ usmál se.

„Chci od vás dostávat všechny důležité informace o kartanech, a pokud je to možné, tak i o tom, jaké budou v případě otevřeného povstání síly pro boj a jak se s nimi spojit.“

Pokýval neznatelně hlavou. „Tři dny. Mrtvá schránka tady v Olomouci. Víte, kde je?“

„Ano.“ Měl jsem chuť mu vysvětlit, že systém mrtvých schránek tak zvaného řádu svaté Kateřiny jsem vymyslel já, ale asi by mi nevěřil.

„Za chvíli se někdo vrátí, měl byste zmizet,“ řekl.

„Máte pravdu, ale nejdřív mi dejte peněženku.“

„Co?“

„Peněženku, jsem přece zločinec.“

Ne že bych chtěl být až tak dokonale důvěryhodný, ale vzhledem k tomu, že všechny mé finanční zdroje střádané staletí během posledních dvou zběsilých let vyschly, byl jsem stejně jako ostatní odkázaný na Pavlínino dědictví. Štvalo mě pořád si říkat malé holce o kapesné.

„Oberte je,“ ukázal na ležící kumpány.

Měl jsem co dělat, abych se hlasitě nerozchechtal. Ten chlap byl dokonale praktický a chladnokrevný. Rychle jsem prošacoval uspané důstojníky na penzi, přivlastnil si jejich peněženky a chystal se, že generálovi trošku upravím fasádu, aby vypadal jako po pořádné rvačce se zločincem. Jenže Černý už si dávno roztrhl rukáv u košile a také obětoval pár knoflíků.

„Praktický a ještě profesionál,“ pomyslel jsem si a věnoval mu jedno spiklenecké mrknutí.

„Teď už byste měl ale vážně…“

Slovo zmizet už jsem neslyšel. Byl jsem příliš daleko.

*  *  *

„S tou podprdou jsi to přehnal.“

Hlas za mnou patřil Pavlíně. V namodralém přítmí nonstopu U naftaře vypadal každý bledě, ale mladá sirota už mlela z posledního. Od „ponorky“ k „naftařovi“ to bylo přes dva kilometry a předpokládám, že za ty tři hodiny, co utekly od našeho divadélka pro vysloužilé důstojníky a jejich ochránce, toho prožila víc než dost. Táhlo už ke čtvrté ranní a venku se zřejmě hlásilo o slovo svítání.

Tady ovšem bylo standardní osvětlení celý den. Nonstop U naftaře neměl okna. Šlo o sklepní labyrint několika místností čpících cigaretovým kouřem, pivem a pálenkou, lidským potem a beznadějí. V hráčské místnosti plné automatů to blikalo jako v Černobylu před výbuchem. Byli tam zalezlí dva olašští Romové. Oba svištěli na pervitinu, takže bylo jasné, že budou do forbesů bušit tak dlouho, dokud v nich neskončí všechny jejich peníze. Odkud je vzali, nechci ani odhadovat. V rohovém boxu seděli dva obézní padesátníci a mezi nimi čtyřicetiletá žena nalíčená jako indián na válečné stezce. Byla to prostitutka. Za ty dvě hodiny, co tu sedím, už odešla střídavě na záchod s každým z chlapíků zvlášť. A podle toho, co prováděla rukama pod stolem, zábava ještě neskončila. Už na první pohled to byla akrobatická umělkyně. Zatímco obě její ruce odváděly náročnou práci, v puse mocně kouřila cigaretu, z níž kousky popela odpadávaly přesně do zeleného popelníku z tlustého skla ležícího mezi zvětralými pivy obou zákazníků. Na tuhle noční dobu tu bylo vlastně docela živo. Před chvílí ještě klimbající barman, vytáhlý chlapík s padesátkou na krku a pleší jak Michail Gorbačov, zaregistroval nově příchozího hosta a rozvážně vstal z pohodlného křesla za barem. Když spatřil, že jsem ho zaregistroval, namířil s tázavým výrazem v obličeji ukazováčkem na pípu s nápisem Holba a pak na automat na kondomy, který mu visel nad barem. Okamžitě Pavlínu ocenil jako prostitutku unavenou po celonoční šichtě, která přišla obsloužit posledního zákazníka.

„Na to zapomeň,“ procedila skrz zuby, když postřehla můj úsměv poté, co barman ukázal na automat.

Zvedl jsem do vzduchu svou sklenku s whiskou, nebo co se tu za ni vydávalo, protože oficiální název Skotská zlatá mi vůbec nic neříkal. Podle chuti se to muselo pálit v Bruntále a ještě z brambor.

„Dáš si taky?“ mrknul jsem na dívku.

„Ale jo,“ vydechla a posadila se do boxu naproti mně. Všiml jsem si, že na košili má našité knoflíky. Vypadaly sice jinak než ty původní, ale svou funkci plnily stejně dobře.

Barman před ni postavil sklenku a pak se odšoural znovu klimbat za bar.

„Jak jsi to zvládla?“

Pokrčila rameny, upila ze skleničky a zašklebila se.

„Byli strašně zvědaví. Furt se vyptávali, co dělám v Olomouci a proč jsem byla sama na ulici tak pozdě. Vylíčila jsem jim ten smutnej příběh o tom, jak jsem přijela za svým klukem, pohádali jsme se a já vyrazila na vlak. No a na cestě mě přepadl ten úchyl, z jehož tváře si vybavuju jenom ty děsivý zlý oči.“

„Šikovná holka. Co generál?“

„Toho už jsem vůbec neviděla, ale byl tam jeden přiteplenej polda, co měl v šuplíku padělanou kabelku Luis Vuittone a vytáhl z ní šitíčko a náhradní knoflíčky.“

„Jo, teplí policajti jsou velké dobro,“ řekl jsem a podíval se na hodinky. Bretling. Luxusní edice. Nosili jsme je všichni. Starý Lexa byl fanoušek, na rozdíl od své dcery, takže nám je rozdala.

„Máme ještě hodinu, než nás tu vyzvedne Alenka,“ řekl jsem a klidně se protáhl na sedačce.

„To bys mi možná mohl povyprávět, co znamenala ta svatá Kateřina,“ nadhodila a dopila panáka.

„Jo, to bych mohl,“ pokýval jsem hlavou. Musel jsem jí vůbec vysvětlit spoustu věcí. Přitom to není tak dávno, co bych ji nejraději zabil. Vlastně ona mě také chtěla zabít. A málem se jí to povedlo.

*  *  *

Zrzka do mě vypálila první ránu. Kulka se mi zaryla do ramene. Nejenže neuměla moc střílet, ale ani ta její bouchačka nebyl žádný zázrak. Normální CZ 75. To na upírovi moc velkou paseku nenadělá.

„Nestřílejte, jsem jeho kámoš!“ zařval jsem. „Nestřílejte, kurva! Nejsem od kartanů, nejsem jejich člověk, znám ho, kurva, znám ho. Uhříku, to jsem já, Jan Bezzemek!“ Ty tři věty jsem ze sebe vypálil rychleji, než se do mě začal strefovat zbytek party. Zaúčinkovalo to. Všichni na mě sice dál mířili, ale zatím jediný výstřel přišel od zrzky.

„Kecá, sejměte ho, zmrda, sejměte ho!“ ječela, zatímco já ječel kontra: „Uhříku, kurva, Uhříku, to jsem já. Vzpomeň si. Marihuana! Teplice! Soud! Lucie! Polsko!“

„Sejměte ho, blábolí hovadiny,“ zařvala zrzka a znovu do mě vypálila jednu zkušební kulku. Tentokrát do nohy. Ostatní se zatím naštěstí palby zdrželi, i když měli ukazováčky napjaté na spouštích. Snažil jsem se vypadat, že je rozhodně nehodlám ohrozit. Ani jsem se nepohnul. Přitom jsem myslel na to, že bych byl schopný je povraždit holýma rukama dřív, než by mi mohli skutečně ublížit. Pravda, kvéry, které drželi kluci, vypadaly hrozivěji než to zrzčino chrastítko, ale stejně to pořád byla obyčejná děcka bez výcviku. Jediný, kdo vypadal opravdu nebezpečně, byl Uhřík. Ať už se s ním stalo cokoliv, byl to upír. Můj potomek. A navíc se z něj stalo strach nahánějící monstrum vysoké přes dva metry, s děsivýma černýma očima, obličejem posetým hlubokými ďolíčky, který vypadal jako by s ním brazilská fotbalová reprezentace trénovala dvě hodiny pokutové kopy. Ostatně deformované a vůbec celé divně pokroucené bylo i jeho tělo s tlustým krkem.

„Lucie?“ řekl ztraceným hlasem, jako by přemýšlel, kde to jméno jenom slyšel.

Zrzka přestala ječet, ale stejně do mě vpálila další kulku. Tentokrát se zakousla do levé plíce. Tohle už začínalo být nepříjemné.

„Nestřílej,“ řekl Šéf. Pomalu a rozvážně. Jeho hlas jsem nepoznával. Zněl divně, trochu jako by byl kreslená postavička, kterou dabuje František Filipovský.

„Lucie?“ zeptal se znovu.

„Jasně, Lucie, tvoje holka. Archeoložka, vytáhli jsme tě s ní od soudu, je taky upírka, zachránila se, žije.“

Nebyl čas na souvislé věty. Potřeboval jsem do mutanta, o kterém jsem byl přesvědčený, že je můj dávný kamarád JUDr. Tomáš Uhřík, dostat co nejrychleji co nejvíc informací.

„Lucie,“ opět to jméno převaloval na jazyku, „nic mi to neříká.“

„Tak už ho zabijte!“ zaječela znovu zrzka a vystřelila další ránu. Chytnul jsem ji do ledvin. Vážně už mi začínala jít na nervy.

„Netopýři. Netopýry si určitě pamatuješ. Fandil jsi Teplicím. Nikdo jim nikdy nefandil tak jako ty. To přece nemůžeš zapomenout,“ začínal jsem být zoufalý. Jestli se Šéf nerozpomene, tak budu muset ty děcka z tohohle podivného nočního klubu povraždit.

„Teplice?“ řekl opět tím svým nejistým ztraceným hlasem Uhřík. A pak mu najednou zasvítila očka a trhnul hlavou. Dokonce začal sklánět ruce s lehkým kulometem k podlaze.

„Lucie?“ najednou jako by to jméno žmoulal na jazyku o něco jistěji než dřív.

Partička tří mládenců a hysterické zrzky se také téměř uklidnila. Uvolnili se a hlavně zbraní lehce sklonili k zemi.

I tak ale v místnosti panovala atmosféra tak hustá, že by jí to i mlha nad rybníčkem Brčálníkem mohla závidět. Kouřící marihuanová cigareta odložená Šéfem do bronzového popelníku na pingpongovém stole tomu jenom dodávala stylový odér.

„Óóóódíííííín!“

*  *  *

Jako vítr z Vysočiny z ničeho nic vpadl do místnosti Gerhard. V ruce svíral nějakou rezavou železnou trubku a efektně s ní praštil Alenku790 do břicha. Blonďák se zlomil vejpůl a začal blinkat na podlahu. Hned na to trubka zasáhla do nohou nejstaršího z mužské trojice, který skončil na zemi.

„Střílejtéééé!“ ječela holka a začala do Gerharda pálit ze své CZ 75 jako o život. O ten jí ostatně také šlo. Gerhard zajatce nebral.

*  *  *

„Néééé, Gerharde, nech je!“ zkoušel jsem přeřvat zrzku. Vzhledem k jejímu hlasovému vybavení to nebylo vůbec jednoduché.

Gerhard mě naštěstí slyšel. Jenže než jeho mysl dohnala jeho reflexy, skončil třetí mládenec na zemi. Dostal železnou trubkou do hlavy. Na rozdíl od zrzky nestačil vypálit ani ránu. Ta už také nestřílela a jenom o střílení něco ječela. Na víc se nezmohla, protože jí došly náboje. Pro Germána to ale nebyl nějak významný rozdíl, většina jejích výstřelů stejně skončila vedle. Jen asi dva neškodně pocuchaly Gerhardův bezdomovecký outfit.

Mutant naštěstí nestřílel.

„Jane?“ řekl a už v tom vůbec nebyla ta prvotní zmatenost. Poznal mě.

„Uhříku, ty jsi mě poznal!“ rozzářil jsem se radostí. Částečně i úlevou, že zrzka náhle přestala ječet.

„Tys mě tam nechal, ty zmrde,“ řekl a vypálil mi do hrudi salvu nábojů z kulometu.

Zrzka se znovu rozječela.

Už mi to zrzčino řvaní šlo pěkně na nervy. V břiše se mi po přesně mířené dávce z lehkého kulometu vařily vnitřnosti a do toho ještě tohle děsivé ječení.

„Glžgužgubu,“ vykloktal jsem ze sebe. Moc mi to nešlo. Měl jsem ústa zalitá vlastní krví. „Drž už hubu“ bych v tom nepoznal ani já sám, a to šlo o jednu z mých nejoblíbenějších vět.

„Nestřílej!“ místností pro změnu probleskl Gerhardův baryton. Germán vyskočil na pingpongový stůl. Vlastním tělem se tím postavil mezi zmutovaného JUDr. Uhříka a mou krev kloktající maličkost. V ruce stále držel tu rezavou tyč. Myslel jsem, že se Gerhard na Uhříka každou chvíli vrhne, ale podle naší předcházející debaty mu došlo, že tohle není nepřítel. Alespoň pro mě ne.

„On mě tam nechal. On mě tam nechal,“ opakoval dokola Šéf. Znělo to, jako by to, o čem mluví, prožíval jako naprosto novou a hodně traumatizující informaci. Jeho olbřímí tělo se třáslo. Mutantovy pocity jsem odhadoval jenom podle hlasu. Přes Gerharda jsem jej neviděl.

„Hyslelsemhesimrtfi,“ řekl jsem.

„Myslel si, že jsi mrtvý,“ tlumočil má slova Gerhard.

„Lucie,“ změnil najednou téma hovoru mutant.

„Gije,“ řekl jsem.

„Žije,“ oznámil Gerhard. „Tady mladej ji schoval v Jižní Americe pod ochranu speciálního komanda, které na její ochranu naverboval.“

Jo, přesně tohle řekl a dokonce bez jediné stopy ironie. Gerhard byl vynikající lhář. A teď lhal o můj život. To speciální komando mu muselo jít zatraceně těžko přes ústa. Bylo totiž v zoufalství vytvořeno z partičky brazilských transvestitů.

Místností práskl výstřel. Zrzka sice celou dobu ječela, ale přitom se jí podařilo vyměnit zásobník v pistoli a střelila Gerharda do zad.

„Gabijteuštupišu,“ vykloktal jsem ze sebe prosbu o eliminaci uječené zrzky, posedlé střílením.

„Pavlíno, nestřílej,“ řekl klidným hlasem Šéf. „Jsou to mí přátelé.“

Koniec ukážky