Lovec

přízraků

Jiří Markovič / Viktorín šulc

Lovec

Přízraků

Ukážka z elektronickej knihy

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

.

Zvláštní poděkování Dr. JUDr. Miroslavu Zámiškovi za významnou

pomoc při realizaci této publikace.

Copyright © Jiří Markovič, Viktorín Šulc, 2008

Photos and copy photos © Vlasta Luťanská, 2008

Cover © Josef Kroupa, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-59-2

Věnování

Tuto knihu věnuji své milované manželce Evě, která mě provází

většinu mého života, třebaže to se mnou občas nemá lehké. Knihu

dále věnuji našim dětem Monice a Jirkovi, kterým jsem se kvůli

práci nemohl věnovat tak, jak bychom si asi všichni přáli.

Jiří Markovič

OBSAH

I. Záhada Prokopského údolí

II. Vražda pro jedenáct korun

III. Dělej, že si mrtvá!

IV. Případ z pitavalu

V. Kráska v bílém

VI. Krvavé kočky

VII. Holky pod kytky

VIII. Příběh Mikulášské noci

IX. S tváří dítěte

X. Copak jsem nějakej vrahoun?

Poděkování

Fotografie

I. Záhada Prokopského údolí

Na jinonickém hřbitově probíhal toho dne pohřeb místního holiče Hettnera. Smuteční tóny provázely rakev vynášenou z kostelíka svatého Vavřince.

Jen málo lidí, kteří se přišli rozloučit s nebožtíkem, zahlédlo, jak kolem nízké hřbitovní zdi prochází, směrem k blízkému lesíku Punčocha, dvojice třináctiletých děvčat.

Byli to poslední svědkové, kteří viděli Janu Unčovskou a Jarmilu Kamenovovou na živu...

Kromě vraha.

Psalo se pondělí 8. července 1968.

Léto bylo horké počasím, ale taky politikou. Před dvanácti dny vyšel v tisku elektrizující text Dva tisíce slov. Neshody mezi Československem a ostatními zeměmi Varšavské smlouvy nabývaly na zlověstných obrátkách.

Takzvaný obrodný proces, vítaný, ale v podstatě naivní dubčekovský pokus o socialismus s lidskou tváří, měl před sebou už jen pár týdnů trvání. A jen málokdo tušil, že v poslední srpnové dekádě přijede na hlavních sovětských tanků dlouhá, více jak dvě desetiletí trvající okupace, nazývaná typicky normalizačním slovníkem jako dočasná...

Jenomže pokud jste rodič třináctileté, jinak svědomité a poslušné dcery, která se navzdory přibývajícímu večeru pořád nevrací z koupaliště, vykašlete se zvysoka na politiku a začnete se po holce shánět!

A jelikož se ztratila děvčata dvě, paralelní pátrání se brzy slila v jedno. Matky pohřešovaných Jany a Jarmily nejprve obešly místní omladinu. Výsledek byl znepokojivý - nikdo z kamarádů dnes odpoledne v Prokopském údolí na koupališti ani jednu z dívek neviděl!

Pracovníci místní Veřejné bezpečnosti se zachovali profesionálně, možná až příliš profesionálně: Odmítli - prozatím - vyhlásit pátrací akci jenom proto, že si dvě puberťačky v horkém prázdninovém dni protáhly večerku.

Zkušenosti policistům napovídaly, že většina podobných „zmizení“ končí pokorným návratem s výmluvami, slzičkami nebo prosíkem, občas i nějakou tou úhonou na panenském pelu. To přece každý ví, že teplé noci kladou dívčí poctivosti všelijaké nástrahy. Takový je už holt život - bez ohledu na střídající se politické režimy, či beztak již velké penzum rodičovských starostí...

Jenomže tohle byl - dvojnásob bohužel - jiný případ!

Po desáté hodině večerní, už za hluboké tmy (tzv. letní čas prodlužující den o šedesát minut, naposledy aplikovaný za druhé světové války, upadl tehdy v hluboké zapomnění úřadů i lidí) začala neoficiální pátrací akce místních občanů.

Hledání se logicky zaměřilo na jedinou cestu, která ke koupališti vedla: Tedy kolem hřbitova, pak zvolna dolů mezi poli a loukami, až k rychlému srázu u lesíku Punčocha (správně „V Punčoše“, ale mezi lidmi se vžilo spíš první jméno) s vyšlapanou strmou cestičkou do skalnatého Prokopského údolí, které protíná kolej železniční trati Praha-Rudná.

V této fázi se už můžeme opírat o výpovědi svědků.

Miroslav Bartáček (nar. 1949): „Prohledávali jsme všechna křoví a tmavá místa cestou k lesu, ale marně. Syn pana Unčovského už zklamaně říkal, že tu holky nejsou, to bysme je přece museli vidět, že půjdeme domů... V duchu jsem s ním souhlasil, ale pan Unčovský řekl, že se podívá ještě do křoví přes cestu u Punčochy. Skutečně do těch míst s panem Škardou odešli. Bylo čtvrt hodiny po třiadvacáté hodině. To vím přesně, poněvadž jsem se podíval na hodinky.“

Rezignující nádech Bartáčkovy výpovědi nabírá vzápětí na dramatičnosti.

„Najednou počal pan Unčovský hrozně křičet: Jéžišmarjá, jsou tu obě! Ale nejsou na živu!’ Všichni jsme tam běželi... Když jsme doběhli na místo, spatřil jsem pana Unčovského, jak klečí na zemi na kolenou, v místech, kde ležela jeho dcera. Rval zoufalstvím rukama trávu a křičel: ,Chudinka moje malá!“‘

Stejná pasáž v podání nešťastného pana Unčovského je v zaprotokolované podobě o poznání střídmější. Tím není řečeno, že by hrůzy obsahovala méně.

Rudolf Unčovský (nar. 1914): „Na jednom místě je v pomyslné stěně hustého lesa otvor. Ale tudy nikdo nechodí, sráz je strmý tak, že neumožňuje chůzi, jedině nebezpečný skok do víc jak metrové hloubky. Přesto jsem otvorem posvítil dolů a viděl jsem ve světle elektrické svítilny, ve vzdálenosti asi deseti metrů, ležet světlé předměty. Oklikou jsem k nim sestoupil a rychle šel blíž... Ve světle jsem rozpoznal, že jde o lidská těla a počal jsem volat: ‚Jsou tady a jsou zabity!‘“

Zoufalý otec se nemýlil.

Přivolaný lékař konstatoval v obou případech smrt, jako velmi pravděpodobnou příčinu smrti označil vnitřní zranění po zásahu střelnou zbraní do životně důležitých míst. Místo tragického nálezu zajistila jinonická Veřejná bezpečnost.

Dorazila samozřejmě taky výjezdová skupina mordparty, tj. vyšetřovatel, operativci a technik pro zajištění stop. Ale vzhledem k noční hodině a těžké přístupnosti terénu odložili kriminalisté ohledání místa činu a jeho širšího okolí na ranní hodiny.

Prostor cesty kolem lesíku Punčocha zůstal po zbytek noci neprodyšně střežený.

Neprodyšně střežený...

„Jestli jsme se báli, že se vrah vrátí na místo činu a bude manipulovat s důkazy?“ usmívala se po více jak třiceti letech někdejší kriminalistická hvězda, emeritní vyšetřovatel major Jaroslav Zahrádka, svým způsobem žijící legenda.

V první půli devadesátých let minulého století hojně navštěvoval smíchovské a vinohradské hospůdky. Nad půllitrem dobrého piva nebo nad panákem vodky - Jaroušek měl obdivuhodný splávek, stejně tak dobře mu chutnalo i jídlo - se nikdy nedal dlouho pobízet k oživení svých profesionálních vzpomínek.

Vždycky se našlo dost posluchačů, kteří starému pánovi, lidsky laskavému, nikoli sentimentálnímu vypravěči o někdejších pražských mordech, doslova viseli na rtech. Případ dvojnásobné vraždy v Prokopském údolí nebyl výjimkou.

„Ne. To jsme se teda nebáli. Protože takovou koninu - sice zajímavou, ale koninu - může vymyslet jedině novinář nebo spisovatel detektivek! Skutečnej život, i ten u mordparty, je totiž mnohem fádnější!“

Zdálo se, že humorný nadhled z majora Zahrádky na chvíli vyprchal. Jako by se mu vracely vzpomínky na místo činu. Nebo - ještě spíš - na týdny a měsíce usilovného, nicméně jalového pátrání, které následovaly. A také na chyby, kterých se kriminalisté tenkrát nevyvarovali.

„Místo jsme hlídali z obav, aby procesí jinonických zvědavců nepošlapalo a neponičilo stopy. U lesíka Punčocha se střílelo, proto bylo jasné, že správně zajištěná poloha každé nábojnice nebo projektilu bude mít velkou cenu!“

Politické uvolnění šedesátých let přiválo na stránky novin i věci dlouhou dobu nevídané, ideově nevhodné, ba přímo zakázané... Mimo jiné horoskopy.

Velké popularitě se tehdy těšil hvězdopravec Hřebačka. Na stránkách čerstvě obnoveného, trampsky zaměřeného týdeníku AHOJ! vycházely jeho předpovědi pro každé hvězdné znamení. Čtenáři, ať už Panny, Štíři nebo Střelci, brali předpovězený osud pro příštích sedm dní vážně, ale převážně nevážně - nicméně málokdo to dokázal ignorovat.

Četly ahojácké horoskopy také Jarmila s Janou?

Nejspíš ano, ale tu drsnou a holou pravdu pro druhý červencový pondělek, poslední den svého krátkého života, by tam stejně nenašly.

Smrt dvou mladých dívek šokovala celou republiku. Prázdniny neprázdniny, informace o případu se rovněž těšily mimořádnému zájmu obyvatelstva. Střídmé seriozní poznatky střídaly o poznání zajímavější dohady a fámy, zrna pravdy i výmyslů byla semleta až na prach.

Bohužel, pana Hřebačku, ani žádného jiného věštce nenapadlo vyzkoumat, v jaké konjunktuře hvězdných sil se nachází člověk, který do případu vraždy v Prokopském údolí zasáhne v budoucnu tak výrazně.

Člověk jménem Jiří Markovič, muž, jehož profesionálním a životním vzpomínkám je věnována celá tato kniha.

„Jako policista jsem pracoval od roku 1966. V době dvojnásobné vraždy v takzvaném Prokopáku jsem byl už rok ženatý a pracoval jsem v Praze. Musím říci, že o případ - přestože ho tehdy byly plné noviny - jsem se moc nezajímal. V mé náplni práce coby obvodního vyšetřovatele z Prahy 10 se ponejvíc střídaly pracovní úrazy a zanedbání povinné výživy.“

To opravdu nezní moc dramaticky!

Oč lépe by se četlo, jak novic kriminalistiky Markovič v ústraní analyzoval každou novou stopu a tajně snil, jak jednou celou kauzu objasní...

„To vás teda musím zklamat,“ směje se nahlas Markovič. „Vždyť já si dlouhou dobu myslel, že k vraždě došlo na Prokopově náměstí na Žižkově!“

Ach jo... S některými hrdiny v knihách literatury faktu jsou vážně potíže.

„Se mnou byly vždycky potíže! V létě 1968 jsem byl pár měsíců vyšetřovatelem. Moc jsem si toho vážil, třeba i kvůli zkušenosti, kterou jsem získal ve Zlatých Horách, kde jsem začínal sloužit: Přijel k nám jednou okresní vyšetřovák z Bruntálu - a všichni, včetně náčelníka, jsme stáli v pozoru! Byla to pro nás pocta, ale taky důvod k obavám, ke zpytování svědomí, jestli jsme někde něco neprošvihli.

Ale zpět k mým pražským potížím. Velel nám jistý poručík Jedlička, správný chlap. Zasedl si ovšem na mě kvůli - poměrně častým - pozdním příchodům do práce. Trestal mne za to, sice ne nějak drakonicky, ale musel jsem si minutová opoždění nadělávat hodinami přesčasu. Tenkrát byla volná jen každá druhá sobota - a to byly přesně dny, kdy jsem byl nucen odkroutit si svoje tresty.

Jednou si mě Jedlička šeredně vychutnal: Ani přes sprint za tramvají jsem nestihl přijít včas do práce. Náčelníkovi jsem se omluvil a příští sobotu šel bez řečí makat. Nechal mě dělat celé dopoledne, a pak se mne se špatně tajenou škodolibostí zeptal - proč jsem dopoledne v práci, když mám volno? Že mě přece za nic nepotrestal!“

To jsou tedy historky! Jak je jenom nazvat?

Nepříliš hrdinské začátky tuctového vyšetřovatele Markoviče? Každopádně: Maršálská hůl je zatím uložena hluboko v torně.

Je úterý 9. července 1968.

Zrodil se případ, který se neodmyslitelně zařadí mezi velké kauzy české kriminalistické historie. Bude ještě po letech přetřásán odborníky, novináři i laickou veřejností, samozřejmě a především vzhledem k tomu, že v pomyslné kolonce jména vraha dlouho zůstane napsáno:

PACHATEL NEZNÁMÝ.

To ale muži svědomitě se pachtící kolem jinonického lesíku Punčocha zatím nemohou vědět.

Protokol ohledání místa činu uvádí jako okamžik zahájení pátou hodinu ranní, tato práce bude skončena v 10.00. Další skupina už operativně vyslýchá svědky, muži zákona nechybí ani na pitvě v Ústavu soudního lékařství ve Studničkové ulici.

Leč po pořádku.

Fotografická dokumentace zachycuje lesík Punčocha v pohledu od Jinonic i opačně. Náhorní plošina s vysokou trávou a kytkami, ukončená už svažujícím se lesem, louky částečně rozdělené nepravidelným pásem keřů. Na dalších stránkách vidíme skalnatý sráz nad údolím s železniční dráhou a koupalištěm těsně pod strání.

Letní idyla na fotkách, třebas jen zdánlivá, každopádně narušená vzdálenými postavičkami v uniformách Veřejné bezpečnosti, je vzápětí střídána krvavou podívanou.

Místo nálezu obou dívek je vzdáleno zhruba šest stovek metrů od venkovní zdi hřbitova. Jana Unčovská leží natažená na zádech, se zakrváceným obličejem, pravou ruku pod hlavou, levou polosvisle od těla. Vysoko vyhrnuté letní šaty umožňují pohled na průstřel hrudníku. Na pravé noze chybí mrtvole střevíc.

U nohou Unčovské leží napolo příčně Jarmila Kamenovová. Její oblečení je komplikovanější: dlouhé kostičkované kalhoty na pásek, slabě proužkovaná košile s dlouhými rukávy. Zato chybí obě boty. Pozice mrtvoly je na břiše, obě ruce nataženy přes hlavu v pozici plavce skákajícího šipku do vody. Také košile Kamenovové je vysoko vyhrnutá...

Popsaný stav oděvu obou obětí ovšem není následkem nějaké zvrhlé, sexuálně zaměřené manipulace vraha s těly dívek, spodní prádlo - tedy podprsenka a kalhotky - zůstaly nedotčeny. Což v podstatě vylučuje i znásilnění krátce před smrtí.

Skutečnou příčinou částečného obnažení mrtvol je prozaický fakt, že vrah musel obě těla táhnout po zemi (jak svědčí výmluvně natažené ruce Kamenovové) na hranici Punčochy, zbytek dokonal pád z výšky srázu na lesní půdu.

S každou další stopou, s každým dalším poznatkem je zřejmé, že poloha obou mrtvých dívek je místo nálezu.

A kde je tedy místo činu?

Trasologická stopa po vlečení těl v trávě začíná u tenkého akátového stromku, jen pár metrů od lesa, v blízkosti příchozí pěšinky od hřbitova. Jsou tu střely, nábojnice, je tu kaluž krve, malé krevní kapky a otěry. Během tažení těl po zemi zřejmě spadly mrtvým dívkám boty. Vrah se pro ně vrátil, nic nemělo poutat pozornost k možné tragédii.

Obuv Kamenovové ještě pečlivě schoval do křoví, střevíc Unčovské volně pohodil nedaleko obou mrtvol.

Časový tlak? Hrůza z toho, co udělal?

Každopádně: Toužebné vrahovo přání zmizet rychle a hlavně nepozorovaně z místa činu bylo korunováno úspěchem.

Protokol o pitvě těla Jarmily Kamenovové nese datum 9. července 1968. Práce soudních lékařů - skutečných kapacit v oboru, profesora MUDr. Jaromíra Tesaře - a dále MUDr. Františka Nádvorníka započala v devět hodin ráno.

Výška: 166 cm.

Váha: 53 kg.

Doba smrti: mezi 14. až 18. hodinou odpolední.

Jako příčinu smrti soudní lékaři určili zakrvácení dutiny hrudní při střelné ráně obou plic a srdce, další dva projektily zasáhly hrudník a mozek.

O hodinu později otevírají nástroje lékařů tělo nebohé Jany Unčovské.

Výška: 168 cm.

Váha: 65 kg.

Doba smrti: totožná s případem Kamenovové.

Příčinou smrti bylo zakrvácení levé poloviny dutiny hrudní a dutiny břišní při střelné ráně levé plíce a jater, dále pohmoždění mozku

při průstřelu hlavy. Unčovskou zasáhl ještě jeden projektil. Průstřelem levého boku ovšem nedošlo ke zranění důležitých orgánů v těle poškozené.

Celkem tedy šest ran, z toho pět smrtelných. Další, minimálně jedna, letěla mimo cíl a zasáhla peň akátového stromku poblíž nálezu nábojnic a kaluže krve.

Shrňme tedy zjištěné údaje, podpořené nálezy nábojnic a balistickým předpokladem dráhy střel:

Prvními projektily vystřelenými podle všeho z pistole ČZ - vzor 50, ráže 7,65 mm, zasáhl pachatel dívky ze střední vzdálenosti, v okamžiku kdy stál nedaleko polní stezky. Každá z obětí pak dostala zblízka ještě jednu ránu do hlavy. Po činu pachatel odtáhl těla k lesnímu svahu vroubenému hustým akátovým porostem a zde je na příhodném místě terénu svalil dolů ve snaze oddálit nález mrtvých dívek, a tím i vyšetřování vraždy.

A jak vypadá časový snímek tragického dne 8. července 1968 z hlediska pohybu obětí?

Jednou větou řečeno - takové fádní prázdninové odpoledne před dvojnásobnou vraždou...

14.30 hod. Do bytu Unčovských přichází Jarmila Kamenovová. Krátce po tom oznamuje Jana matce, že se půjdou podívat, jak to vypadá na koupališti v Prokopském údolí.

14.45 Obě děvčata odcházejí směrem ke koupališti. Což znamená, že musejí projít celou obcí: Nejprve ulicí Mezi lány, kde má i Jarmila bydliště, dále kolem kina a školy, teď v létě samozřejmě zavřené, na jinonické náměstí, potom ke kostelu a hřbitovu. To je logická a v podstatě jediná možná cesta, aby se dostaly na polní pěšinu k lesíku Punčocha, vzdálenému zhruba 25 až 30 minut běžné chůze.

14.55 Na místním hřbitově probíhá pohřeb místního holiče Josefa Hettnera. Několik lidí spěchajících k obřadu vidí dívky, procházející jinonickým náměstím.

15.00 Ladislav Vojtěch (nar. 1908) vypověděl do protokolu jako svědek: „Byl jsem na hřbitově, ještě než začal pohřeb pana Hettnera. Zaléval jsem kytky na našem rodinném hrobě, omýval jsem náhrobek a podobně... Náhodným pohledem přes zeď jsem si všiml, že kolem hřbitova procházejí směrem ven z obce dvě dívky. Znal jsem je od vidění, víc tu malou Kamenovovou. Právě v tu chvíli zazněly tóny smuteční hudby, to jak z kostela vynášeli Hettnerovu rakev. Zvuky kapely na chvíli upoutaly pozornost obou dívek, zběžně se podívaly směrem, odkud hudba zazněla... Ale pořád pokračovaly v chůzi. Pokud jsem viděl na cestu, nikdo za nimi nešel.“

Tuto výpověď nepřímo potvrdil Vojtěchův soused z ulice Pod Vavřincem, stejně starý Antonín Altmann, rovněž účastník Hettnerova pohřbu. Dívky šly v poklidu, samy, nikdo je nesledoval, natož obtěžoval.

15.15 (?) zhruba v tuto dobu, pokud tempo Jany a Jarmily zůstalo i nadále stejné, musely dívky dojít k osudnému místu u lesíka Punčocha.

Podle všeho musel vrah na cestě ke koupališti čekat - buď na náhodnou oběť, nebo konkrétně na Janu s Jarmilou - popřípadě přicházel v protisměru, tedy od údolí.

Pánové Altmann a Vojtěch jsou posledními, koho se kriminalistům podařilo zjistit jako svědky, kteří na vlastní oči viděli dívky ještě živé. Další protokoly z hlediska časového snímku už byly audiálního charakteru:

Na poli, vrstevnicově nad místem činu, opravoval 8. 7. odpoledne svůj traktor svědek Suchý. V časovém rozmezí 14.30 až 15.45 hodin zaslechl směrem od údolí střelbu. Jednalo se prý o dvě skupiny výstřelů, z nichž v první bylo výstřelů více, snad čtyři nebo pět. Druhá série čítala výstřely tři.

Další svědek doplnil, že v první sérii zněly výstřely bezprostředně po sobě, další dva až tři měly mezi sebou časovou prodlevu. Což korespondovalo s další svědeckou výpovědí, jejíž autor upřesnil, že celá střelba netrvala déle než jednu minutu, jednalo se o šest až osm ran v několika intervalech.

Kulisa starých Jinonic má dodnes příjemný venkovský a přírodní charakter. V 60. letech pak byla doslova venkovská. Však také k operativně vyslýchaným svědkům patřila rustikální postava stařeny Mareškové pasoucí každý den navečer poblíž cesty k Punčoše dvě krávy a dvě kozy.

Babka měla dokonalý přehled o omladině, vracející se z koupaliště, stejně jako o randících párech, toužících po samotě mezi rozeklanými výběžky skal. Bohužel, v kauze samotné zůstal pozorovací talent Mareškové nevytěžen, vše důležité se odehrálo v odpoledních hodinách.

K tehdejší jinonické atmosféře musíme dodat, že v lese se často pytlačilo, a to nikoliv jen oky nebo nástrahami. V údolních skalách si zas rádi zastříleli vojáci ze zdejšího, rádoby utajovaného útvaru, stejně jako amatérští milovníci palných zbraní.

Zkrátka a dobře - zvuky střelby tu nebyly ničím mimořádným.

Zato dvojnásobná vražda nezletilých školaček rozhodně ano!

A co motiv zločinu?

Lze se jeho pomocí dostat blíže k pachateli?

Rozvířené veřejné mínění se nakonec ustálilo na předpokladu, který přežil plný tucet let. Dívky měl mít na svědomí nejspíš nějaký nadržený ruský voják, snad zběh, který utekl z nedávného mezinárodního armádního cvičení Šumava.

Taky se mluvilo o sovětských výsadkářích, kteří v lese nebo ve skalách schovávali balíky se zbraněmi a municí. Dívky je náhodně překvapily a musely zemřít jako nebezpečné svědkyně strategicky důležitého tajemství.

Nešlo o hospodské bláboly.

Za prvé: Pamětníci si jistě vzpomenou, že sovětská armija se tehdy k odjezdu ze cvičení Šumava moc neměla, stále ne a ne opustit území Československa - místo 30. června odjely poslední tanky teprve 3. srpna.

Za druhé: Vraždy a další trestné činy spáchané vojáky či zběhy z řad armády SSSR byly po srpnu 1968 pečlivě ututlávány. Nicméně nepatřily k ničemu výjimečnému. Červenec tedy klidně mohl být jakousi předehrou budoucích zločinů.

Cenzura novin měla tehdy v osmašedesátém nulovou moc. Sdělovací prostředky se proto mohly případu dvojnásobné vraždy náležitě věnovat, včetně úvah, kterými se novináři rádi pasovali do role detektivů-amatérů. Jak už se tak stává, čím méně informací, tím vzrušivější dedukce.

O mnoho líp na tom nebyli ani kriminalisté z profese. Neměli doslova z čeho vařit. Přesně řečeno, tři teoretické verze o možném pachateli a jeho motivu představovaly zatraceně malý počinek:

I. Pachatele je třeba hledat v okruhu známých obou zavražděných dívek.

II. Vrahem byl duševně nemocný jedinec nebo sadista, který mohl poblíž lesíku číhat na libovolnou oběť. Nedaleko místa činu projíždějí vlaky na trati Smíchov-Rudná. Pro odvážnějšího člověka, schopného třeba naskočit za jízdy na stupátka nákladního vagonu, to představovalo dobrou šanci nepozorovaného příchodu i odchodu.

III. Jana s Jarmilou náhodně vyrušily pachatele při nějaké jiné trestné činnosti. Mohlo by jít též o jedince s mimořádným vztahem a zájmem o střelné zbraně.

Dejme znovu zaznít vzpomínkám majora Zahrádky:

„Dívky si nesly na koupaliště tranzistorové rádio Panasonic. Pokud si dobře vzpomínám, patřilo Kamenovové. Ale nikde jsme ho nenašli, vrah rádio po činu pravděpodobně odnesl. Ale loupežný motiv dvojnásobné vraždy kvůli tranzistoráku, byť zahraniční výroby, nám připadal hodně přitažený za vlasy! Navíc Unčovské zůstaly na rukou hodinky i prstýnek...

Co se týče oněch tří stanovených verzí, tak jednička moc slibně nevypadala. V rodinném okruhu každé z dívek žádné problémy nebyly, naopak šlo o harmonické příbuzenské vztahy. A co nějaký zamilovaný spolužák? Nebo rovnou milenec?“

Tady se podle Zahrádkových vzpomínek setkávali kriminalisté - asi logicky - u rodičů s nepochopením, někdy až rozhořčeným odmítáním:

Přeskočilo vám, chlapi? Zbláznili jste se? Vždyť naší Janičce (Jarmilce) nebylo ještě ani třináct!

Jenomže zbožná rodičovská přání a realita se nemusejí vždy vzorně překrývat. „Nechci roztahávat nějaké intimnosti,“ krčil vypravěč Zahrádka rameny. „My jsme totiž od soudních lékařů věděli, že ani jedno ze zastřelených děvčat už pár měsíců nebylo pannou. Takže jsme nad verzí vraždy z nenávisti nebo žárlivosti nemohli jen tak mávnout rukou.

O milenci ze sousedství by se mezi lidmi dávno vědělo, Jinonice nebyly nic jiného než vesnice na okraji Prahy. Na spolužáky obětí jsme se zaměřili jen běžně... Mnohem důkladněji jsme si posvítili na vojáky z nedaleké posádky. Mezi děvčaty z Jinonic a záklaďáky existovala důkladná družba, ne, že ne! A vojclové také měli ke střelné zbrani blíž než nějaký usmrkánek ze základní školy. Pátrali jsme, pátrali - a zjistili jsme dva vojáky, kteří měli o Janu a Jarmilu největší zájem. Ovšem v souvislosti s vraždou měli alibi, zhola nic nám na ně nevycházelo.

Druhá verze - sadista - znamenala obvyklou rutinu, přesně řečeno prověrku alibi všech známých firem, to jest evidovaných deviantů a občasných pacientů psychiatrických léčeben. I tady jsme skončili nulovým výsledkem…“

A verze číslo tři?

Jestliže Jarda Zahrádka, dobrý člověk a skvělý kriminalista, uměl sebe i své kolegy za detektivní úspěchy pochválit, pak ani v sebekritice si nebral servítky.

„Třetí verze? Milovníci střelných zbraní? Tak tam jsme to s Gustou Tůmou, mým tehdejším kolegou z kriminálky - slušně řečeno - posrali.“

Koniec ukážky