Poslední

dny

Jana

Palacha

Zdenka

Kmuníčková

Poslední

dny

Jana

Palacha

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Zdenka Kmuníčková, 2009

Photos © Vladimír Tůma, 2009

Cover and layout © Zbyněk Hraba, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2009

ISBN 978-80-7425-010-1

Věnováno paní Libuši Palachové, panu Josefu Palachovi, panu Jiřímu Palachovi

OBSAH

Předmluva

Úvod

Poslední dny Jana Palacha

Je čtvrtek 16. ledna 1969 půl třetí odpoledne

Je pátek 17. ledna 1969

Je sobota 18. ledna 1969

Je neděle 19. ledna 1969, počátek dne

Člověk ve veličině času

Dopis Jana Palacha

Vznik a osud záznamu rozhovoru s Janem Palachem

Rozhovor s Janem Palachem zaznamenaný dne 17. ledna 1969 na magnetofonový pásek a převedený do písemné podoby

Použité prameny

Magnetofonový pásek s hlasem Jana Palacha, autentické unikátní dokumenty a události kolem nich

Předmluva

V roce 1969 jsem, podle ujednání přednosty psychiatrické kliniky v Praze s přednostou kliniky plastické chirurgie v Praze, už přes půl roku docházela na oddělení pro léčbu popálenin, abych podle potřeby poskytovala psychiatrickou péči těžce popáleným pacientům.

U lůžka Jana Palacha jsem strávila téměř celé jeho poslední dny a noci. Komunikoval se všemi, kteří ho ošetřovali, se mnou však nejvíc. Většinou sám začínal hovořit a spontánně sděloval své myšlenky. Ve chvílích jeho spánku nebo zpočátku v době přechodného útlumu jsem vše podrobně zaznamenávala. Část z našich rozhovorů jsem na popud pana Mgr. Vladimíra Tůmy natočila na magnetofonový pásek pomocí přístroje, který mi zapůjčil. Jan Palach s tím souhlasil a uvítal to. V té době se v množství pozitivních ohlasů na smysl jeho sebezapálení ozývaly i hlasy, které snižovaly jeho čin a jeho osobnost. Zaznamenaný rozhovor na magnetofonový pásek je nezpochybnitelným dokladem skutečné motivace jeho činu, jeho duševního zdraví a důkaznou zprávou o jeho výjimečné osobnosti.

Ve sdělení, které tímto spiskem předkládám, jsem použila autentické výroky Jana Palacha v přímé řeči nebo v doslovném opisu. Někdy jsem vyjádřila smysl kusých vět. Také jsem si dovolila sdělit mnohé, co bylo pod pronesenými slovy, i v Janově mlčení. Dovolila jsem si to proto, že mezi námi vznikl blízký vztah, který daleko překračoval vztah pacienta a lékařky. Pevně si za tímto překročením stojím. Mnoho jsem také o Janovi věděla od jeho matky i od jeho přítelkyně. Tak se stalo, že Jan Palach mně byl velmi blízkým člověkem, o němž mi podstatné vyjevilo i to, co nebylo vysloveno.

Soustředila jsem se na svůj díl svědectví o velikosti a významu jeho osobnosti v našich dějinách. Jeho čin chápu jako logické vyústění jeho osobnostních rysů v daných dějinných a politických souvislostech. Sdělení komplexních skutečností o jeho životě jsou dílem dalších, kteří znají cenu jeho odkazu.

Děkuji všem, kteří mně pomohli toto svědectví vytvořit. Především paní Janě Kalíškové a panu Mgr. Vladimíru Tůmovi, skupině mých blízkých přátel a všem ostatním, kdož mě podpořili radou nebo připomínkou, že takový počin má své opodstatnění.

Zvláště děkuji řediteli nakladatelství Epocha panu Zdeňku Pobudovi a šéfredaktorce paní Pavlíně Kajnarové za chápající a tolerantní přístup k tomuto spisku, který je svou formou i rozsahem atypický. Děkuji panu Zbyňku Hrabovi za citlivé výtvarné podpoření mého úmyslu.

27. 4. 2009, MUDr. Zdenka Kmuníčková

Úvod

Od ledna 1968 vrcholil v Československé socialistické republice obrodný proces. Byl provázen sympatiemi lidí v celém východním bloku států pod nadvládou Sovětského svazu. Počátky uvolňování totalitního režimu u nás byly patrné již v několika posledních letech.

Lidé odmítali jho absolutní vlády komunistické strany a područí vedení Sovětského svazu. Ve všech složkách národa se probouzelo odhodlání uhájit si svébytnost a svobodu svých myšlenek, projevů a svých činů. Část vedení Komunistické strany Československa se toho souhlasně účastnila. Předvojem těchto snah byla inteligence, ostatní pokroková část národa a posléze jeho rozhodná většina. Nadšeně se účastnili mladí lidé, zvláště vysokoškolští studenti. Vstup sovětských vojsk a vojsk Varšavské smlouvy na území naší republiky v noci z dvacátého na jednadvacátého srpna roku 1968 dal tvrdou ránu užaslým lidem, kteří nikoho neohrožovali, jen chtěli žít podle svých nezadatelných práv. Vojska obsadila Československou socialistickou republiku bez souhlasu vedoucích představitelů našeho státu a proti jejich vůli. Rozhořčení lidé se bránili všemi možnými nenásilnými prostředky a dávali najevo svůj nekompromisní odpor. Pokroková část komunistického vedení však pod tlakem ozbrojené moci a vedena obavami z krveprolití, začala ustupovat od svých demokratizujících snah. Lidé používali širokou škálu způsobů, kterými vyjadřovali svou vůli zachovat platnost dosažených demokratických principů. Zvláště mladí lidé, jmenovitě vysokoškoláci, houževnatě hájili dosažené obrodné pozice a hledali postupy, východiska, jimiž by zvrátili tzv. „normalizaci poměrů“ a zadrželi nástup prorůstající pasivity a rezignace mezi lidmi.

Jan Palach v té době intenzivně vnímal ohrožení poslání, práv spravedlivého uspořádání lidského společenství. Rozmýšlel, jaká strategie konkrétního jednání by mohla vést k účinné obraně. Zda byl ve skupině dobrovolníků (podle svého dopisu) a potom konečné rozhodnutí učinil sám za sebe nebo ještě spolu s jinými studenty, nejsem schopna z toho, co v mé přítomnosti vyslovil, usoudit. Klíčová, jím pronesená slova o dalších mladých lidech odhodlaných k sebezapálení mohla být promyšlenou taktikou.

Poslední dny Jana Palacha

Dne 16. ledna 1969 pod rampou Národního muzea u kašny na Václavském náměstí se Jan Palach, dvacetiletý student filozofické fakulty v Praze, polil hořlavinou a zapálil.

Vzplála pochodeň mladého muže na protest proti náporu síly a moci, na obranu prostých nedocenitelných hodnot: svobody myšlení a jednání. Doufal, že otřese myslí a jednáním celého národa, aby se vzchopil a nedal se zahltit nátlakem vstupu sovětských a spojeneckých vojsk do naší republiky. Doufal, že otřese lidmi, aby se nedali umlčet postupující vlnou zbabělosti mnohých politiků ve vedení národa, aby společně, neústupně žádali zrušení nastupující cenzury a zákaz vydávání a rozšiřování „Zpráv“, v nichž se lživě zkresluje vše, co se dělo a děje v republice Čechů a Slováků od ledna 1968.

Je čtvrtek 16. ledna 1969 půl třetí odpoledne

Jan stojí poblíž kašny. Má všechno připravené. Tyto vteřiny jsou přívalem strachu, otřásajícího strachu. Avšak svou vůlí otvírá stavidla vzteku. Vzteku na sebe: „Rozhodl ses, víš proč, tak dělej!“ V ten okamžik ho mocně zaplavuje i vztek na všechno, co lidem brání v odhodlání vzchopit se k účinné obraně svobody ve všech jejích podobách. Nádech, polévá se a zapaluje. To, co nastává, je úder, který schvacuje celého mladého muže.

Hoří, běží, pak padá. Lidé jsou zděšeni, tramvaj zastavuje, muž od dopravních podniků vybíhá a hází na hořící postavu svůj kabát. Ještě další lidé na ni hází své kabáty, aby oheň uhasili. Jan vydechne: „Přečtěte dopis. Je v tašce.“ Taška a jeho kabát leží na místě, odkud hořící vyběhl.

Přijíždí sanita a odváží ho na místo odborné pomoci. Tam se ho ujímají laskavé ruce sestry a těžce ohořelý Jan okamžitě vysvětluje, že se nechtěl zabít, že není sebevrah, chtěl se jen popálit na protest proti současné politické situaci. Trpí bolestí, popálenými ústy se mu špatně tvoří slova, ale má naléhavou potřebu přesně ujasňovat, co udělal a proč to udělal. Ta potřeba v něm je také pochodeň, promyšlená, klidná, logická, tvořící sílu pro jeho nastávající hodiny.

Je pátek 17. ledna 1969

V nemocničním pokoji je ticho. Prosté jako lehký pohyb soucitných pomáhajících rukou. Janův obtížný, bolestivý dech zaplavuje prostor nezapomenutelným sdělením. Tělo těžce popálené téměř po celém svém povrchu drásá vteřiny na bezpočet věčností. Navzdory tomu jeho hlas hledá lidi, aby se s ním podělili o smysl toho, co prožívá. A lidé žasnou, jak síla jeho ducha vládne zkázonosným následkům ohně. Ošetřující, pečující lidé okolo něho dělají všechno, co mohou - co může medicínská věda - pro to, aby zmírnili jeho tělesné utrpení. Jan pociťuje bolest, pálení a všemožné útrapy, jakými poničené tělo naplňuje jeho čas. Každý jeho dech deroucí se popáleným hrdlem a ústy, je hrdinstvím. Přesto jen málokdy si nepatrně postěžuje. Pevně uchopil svůj záměr vyburcovat národ a drží se ho ze všech svých sil. Musí! Nesmí podlehnout hrůze bolesti těla, ani hrůze bolesti duše. Teď ještě věří, že mu bude lip, že přežije. Nesmí dovnitř pustit ani jediný drápek lítosti nad svou touhou žít, mít rád, zvídat, tvořit, uskutečňovat svoji vizi spravedlivého, svobodného života pro sebe a všechny lidi. Nesmí vpustit ani jediný drápek a pevně se upíná na přítomné okamžiky svých současných neosobních cílů.

„V historii jsou určité okamžiky, kdy je zapotřebí něco udělat. Teď je na to čas.

Za půl roku, za rok už bude navždycky pozdě. Ve Vietnamu to také pomohlo. Je nás víc, budeme pokračovat, dokud vláda něco neudělá.

Lidé v jeho bezprostředním okolí - lékaři a sestry - znají svoji prvořadou povinnost chránit lidský život, a proto se od něho šetrně snaží dozvědět, jak zabránit další živé pochodni. Poukazují na cenu života a na cenu jeho vlastního utrpení. Jan je pod vlivem své vlastní strategie a nesděluje žádná fakta, která by bylo možné použít. Opakuje, že se zapálí další, když vláda a strana nevyhoví požadavkům uvedeným v jeho dopise. Požaduje jménem skupiny dobrovolníků okamžité zrušení cenzury a zákaz rozšiřování „Zpráv“ do pěti dnů tj. do 21. ledna 1969. Část vyřčeného natáčí s Janovým souhlasem lékařka na magnetofonový pásek. Formuluje dotazy s odvoláním na to, co dříve pronesl, a tak, aby jeho odpovědi mohly být stručné. Jan toto počínání vítá.

Koniec ukážky