P Ř E L E T

P Ř E S

Ú Z E M Í

N I K O H O

Jiří

Hájek

PŘELET

PŘES

ÚZEMÍ

NIKOHO

Ukážka z elektronickej knihy

Nakladatelství Epocha

2011

Copyright © Jiří Hájek, 2012 (2011)

Cover and Layout © Václav Sůkal, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-813-8 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-814-5 (mobi)

Obsah

MÍSTO PŘEDMLUVY

PAMĚTNÍK SI VYBAVUJE

PSYCHOPAT SI SPEKULUJE

PYRRHONIK SI DOVOLUJE

MÍSTO DOSLOVU

UPOZORNĚNÍ!

Kdyby měl autor této zpovědi ilustrovat svůj vlastní psychotyp přirovnáním sebe sama k postavě některého ze známých filmů, musel by připomenout opus Woodyho Allena Všechno, co jste kdy chtěli vědět o sexu (a báli jste se zeptat), konkrétně scénu, v níž oddíl spermatozoidů čeká na povel k výsadku, přičemž většinu z nich rozechvívá dychtivé očekávání, že bude moci naplnit své jedinečné životní poslání. Připodobnil by se k onomu skeptickému spermatozoidovi, který jako jediný už dopředu věděl, že stejně nakonec všichni skončí v prdeli. Proto

POZOR!

Držíte v ruce

ČTENÍ PRO SILNĚJŠÍ NÁTURY!

MÍSTO PŘEDMLUVY

Vážený čtenáři,

kdysi dávno jsem napsal knížku, která na té nesprávné straně barikády třídně rozděleného světa vyvolala nevrlé zamručení a na jeho správné straně štítivý odsudek. Například dr. Josef Škvorecký, který ji osobně pročetl a freudovskou metodou odborně posoudil, dospěl k nezpochybnitelnému závěru, že držel v ruce výplod čiré psychopatie. Onen výplod jsem vyplodil já, jsem tudíž čirý psychopat, postižený člověk, osoba poznamenaná závažnou duševní poruchou.

A nyní se, vážený čtenáři, laskavě pokuste popustit uzdu své fantazii a představit si, že máte hrb na duši a je vám osmasedmdesát let, že za sebou máte nemocniční pobyt ozvláštněný prožitky, které vás vehnaly do houfce zanícených vyznavačů eutanasie, že se cítíte čím dál tím hůř a že od života už nechcete víc než milosrdný konec. A že vás přitom trýzní děsivé tušení, že milosrdný nebude. Dokážete-li si alespoň náznak takové představy osvojit, možná pochopíte i můj počin, jehož prvopočátek hodlám následujícími řádky popsat.

„Poslyšte, pane inženýre, já už toho s vámi víc nesvedu,“ zahovořil můj lékař jednoho dne pevným hlasem, „teď je řada na vás. Přestaňte si listovat v těch svejch lékařskejch knihách, vyhoďte je, a začněte dělat něco rozumnýho. Když už se potřebujete pořád zabejvat sám sebou, co kdybyste sepsal paměti? Vy byste přece měl mít o čem psát.“

Kdo by neměl. Knihkupectví jsou zavalena memoárovým hnojem, paměti dnes píšou i mladíčci, kterým bylo nedávno dvacet let. Všichni ti natřásaví bejvalci, kteří na sklonku života píší memoáry či vydávají své rozhovory, ti přece mají srozumitelný zájem: chtějí si přivydělat pár korun, vylepšit pověst, vyřídit staré účty, nebo se jenom připomenout a ještě jednou si vrznout. Co bych mohl chtít já? Přivydělat si? Na knížce nadepsané mým jménem? Úsměvné. Vylepšit si pověst? Už dávno žádnou nemám. Vyřídit si účty? Nemám s kým. Připomenout se a ještě jednou si vrznout? Nesmysl, člověk s mým životopisem by měl být zalezlý v noře, děkovat osudu, že se nad ním zavřela voda, a v žádném případě si nevrznout.

„Proč si myslíte, že bych měl mít o čem psát, pane doktore?“

„No, pamětník, který se pohyboval v bezprostřední blízkosti Smrkovského za hvězdných časů jeho biografie, ten by přece měl mít o čem psát, ne? Já jsem o dvě generace mladší než vy, šťourat se v dobách totáče mě neláká, a přesto mi některý momenty z vašeho životopisu přišly zajímavý. Dneska se chce kdekdo vyrovnávat s minulostí a přitom se ta minulost nasvěcuje pořád jen z jedný strany. Jako kdyby slovo směli mít jen odpůrci tehdejšího režimu a přisírkové, co si na ně hrajou. Můj táta mi odmala vtloukal do hlavy antický moudra, a to dost osobitě. Víte, jak mi přeložil audiatur et altera pars? Kdo soudí, aniž vyslechl obě strany sporu, je hovado. Já tu druhou stranu neslyším, tak minulost nesoudím. Co když je nás takovejch víc? Napište memoáry a my si je přečtem. Třeba se nám pak bude líp foukat na bebí, který nám způsobil bolševik.“

Pan doktor je, přes své mládí, výtečný psycholog, zachtělo se mu nasadit mi do hlavy brouka a uspěl na první pokus. Psát, nebo nepsat? Ludvík Vaculík říkává, že normální a zdravý člověk nepíše, já bych tudíž psát mohl. Krom toho, hrb na duši je tíživé břemeno a lékařské doporučení je lékařské doporučení. Takže – memoáry. Jak ale na ně? Posadit se nad prázdný papír a psát? Sotva, neuměl bych začít, nevěděl bych, kam až se provzpomínat, kde a jak skončit. Potřeboval jsem nápad. Brouk mi v hlavě vyváděl psí kusy, já se vrtěl a zmítal spolu s ním, chvílemi jsem tonul v beznaději a zoufal si, protože jsem na nic kloudného nemohl přijít. Nakonec se mi v hlavě přece jenom rozbřesklo – napadla mě bezva finta.

Pacient s mojí diagnózou si často a dlouze povídá s doktory, přičemž ti jeho plky zveřejnit nemůžou, protože by tím porušili lékařské tajemství. Pacient je ale zveřejnit může, viďte? Všechny otázky, které jsem kdy inkasoval, pečlivě sepíši, proberu, upravím a doplním dotazy, které mi položeny nebyly, leč položeny být mohly či měly. Takto pořízené otázky pak utřídím a odpovím na ně.

Stalo se a vy teď, vážený čtenáři, držíte ve své ctěné ruce další výplod mé čiré psychopatie. Jestliže jste se dosud neoddělil onou pověstnou tlustou čarou od naší temné minulosti a zajímá-li vás, jak se na její údržbě podílelo jedno konkrétní individuum s hrbem na duši, přesuňte prosím zrak na další stránku a čtěte.

S úctou váš

autor

PAMĚTNÍK SI VYBAVUJE

Když jsem se pokoušel vymyslet otázku, kterou vám položím jako první, neustále mi jitřila mysl záhada tandemu Smrkovský a vy. Jak je vůbec možné, že se dva tak nápadně nekompatibilní osudy setkaly na společných táčkách s historií? Pak mě napadlo pozeptat se mezi přáteli, jen tak pro zajímavost, co kdo z nich ví o Josefu Smrkovském. Víte jak zněla nejzasvěcenější odpověď? „No, to byl ňákej bolševik z vosumašedesátýho roku, kterej to pak vodskákal.“ Co tomu říkáte?

Dobrá odpověď, váš přítel je kos. To já se svého času zeptal party studentů, čím že se rok 1968 zapsal do české historie. Shodli se v náhledu, že tenkrát skončila válka a Prahu že okupovala ruská vojska generála Vlasovce. Holt je taková doba. Nedávno jsem četl, že se v jakési britské anketě ptali náctiletých, kdo že byl Winston Churchill. Osmdesátiprocentní většina respondentů neměla tušení.

Jenže moji přátelé už nejsou studenti, ani náctiletí. Mají doktoráty, je jim přes třicet, a čtyřicet let stará minulost je pro ně dávnověk. Vás to neirituje?

Je mezi nimi nějaký historik? Není? Tak o co jde? To já mám onačejší zážitek. Seděl jsem u rádia, poslouchal besedu u kulatého stolu, a protože byl zrovna únor, povídalo se o Únoru. Podotýkám, že moderátor představil účastníky besedy jako machry přes novodobou historii, žurnalisty, politology, historiky a tak. Najednou slyším, jak jeden z těch machrů cintá o pětadvacátém únoru a Staroměstském náměstí; podle něj tam Gottwald, z balkonu paláce Kinských, oznámil davu, že se právě vrátil z Hradu a že pan prezident všechny jeho návrhy přijal. Víte, když si nějaký strejda z Konečníkova v hospodě u piva splete krysu s potkanem, nic se neděje. Když si je splete zoolog, který se navíc prezentuje jako odborník přes hlodavce, pak se tak trochu podivíte.

Promiňte, jsem jaksi mimo. Co bylo špatně?

Na Staromáku, z balkonu paláce Kinských, řečnil Gottwald jednadvacátého února. Že se právě vrátil z Hradu, oznámil pětadvacátého na Václaváku.

Tak vidíte, já se dal taky nachytat.

Vás by nachytali, kdybyste si v rádiu popletl psychotika s psychopatem. Absurdní představa, viďte?

Díky za důvěru… Zpátky ke Smrkovskému. Panebože, Smrkovský! V té době jste ho přece musel vnímat jako legendu, jako oživlý monument. Za války člen ilegálního ÚV KSČ; v květnu pětačtyřicet klíčový činitel Pražského povstání; po osvobození šéf Zemského národního výboru v Čechách, na zásah Kremlu sesazen; člen předsednictva ÚV KSČ; muž února čtyřicet osm, na balkonu paláce Kinských stojí vedle Gottwalda; po celou polovinu padesátých let vězeň komunistického kriminálu; poté osm let v karanténě, brodí se ve hnoji kdesi v JZD; ve třiašedesátém rehabilitován a pozvolně vynášen zpátky na vrchol. V pětašedesátém roce vzniká Ústřední správa vodního hospodářství, do jejího čela se staví ministr-předseda Josef Smrkovský a povolává k sobě mladého inženýra, který se teprve rozhlíží na prahu své úřednické kariéry. Mladý inženýr se chápe příležitosti a za pár let se stává jedním z těch, jimž se tehdy říkávalo ONI!

Já a ONI?! Velevážený pane doktore, já byl jenom nepatrné lejno ve vysoké trávě hóóódně daleko od cesty, po které kráčeli ONI.

Tak v tomhle se určitě neshodneme. Ano, já vím, byl jste „pouze“ funkcionář na spodní příčce partajní hierarchie, ale – copak o výsledcích válek rozhodují jen vojevůdci a profesionální oficíři ve štábech armád? Co by zmohli bez subalterních důstojníků v přední linii? Ba ne, pane inženýre, vy a vaši Pouzí jste byli zatraceně významnou složkou komunity zvané ONI.

Vraťme se ke Smrkovskému. Když jsem se zamýšlel nad jeho politickou resurekcí, nemohlo mě nenapadnout, že ta slavná Ústřední správa vznikla jen kvůli němu a pro něj. Vy už jste tehdy na ministerstvu byl, že? Víte o tom něco bližšího? Nebo jste v těch časech ještě ležel, mám-li parafrázovat váš výrok, jen coby pouhé lejno ve vysoké trávě hóóódně daleko od cesty, po které kráčela vodohospodářská historie?

Já na ministerstvo přešel ve čtyřiašedesátém roce a v té vysoké trávě jsem si poležel zhruba rok. Pak se propadly hráze na Dunaji, jih Slovenska zmizel pod vodou, věrohodné odhady škod operovaly částkami o jedenácti cifrách, to jsou v dnešních korunách stovky miliard, a bylo po idyle.

Měl bych předeslat, že ten dunajský malér nikoho nepřekvapil, myslím nikoho z vodařů. Po léta se ho s mrazením v zádech obávali a dělali co mohli, aby k němu nedošlo. Jenže k němu nakonec došlo a osazenstvo našeho odboru propadlo panice. Byli to vesměs postarší pánové s živými zážitky z padesátých let, takže se začali navzájem děsit těmi nejtemnějšími věštbami: tohle je bezprecedentní katastrofa, přímo či nepřímo se dotkne každého občana tohoto státu, proto musí být odhalen její viník, a to za každou cenu. Kdyby viník odhalen nebyl, usedl by na lavici obžalovaných sám establishment, který nebyl schopen vytvořit nic víc, než sebevražedný systém kolektivní nezodpovědnosti. Což nelze připustit. Takže, přátelé, připravme se na nejhorší, rozběsní se pekelné síly a z děr vylezou démoni.

Na scéně se objevila Státní bezpečnost a zprvu to vypadalo, že se ponuré věštby naplní. Když začaly výslechy, sáhl náměstek do trezoru a položil na stůl veškerou dokumentaci. Tady máte materiály, které dokládají, že jsme udělali všecko, co bylo v lidských silách. Tisíckrát jsme dokázali, že jsou dunajské hráze v katastrofálním stavu a že důsledky havárie mnohonásobně převýší objem částek, který se ušetří rozpočtovými škrty, tisíckrát jsme byli oslyšeni. Svědomí i ruce máme čisté.

Stanovisko té druhé strany bylo vpravdě omračující: „Vaší povinností bylo přesvědčit odpovědná místa, že je na údržbu hrází zapotřebí více peněz. Tuto povinnost jste nesplnili a naším úkolem je dopátrat se, proč? Možnosti jsou dvě: buď neschopnost, nebo úmysl. Ať už vyšetřování dopadne jakkoli, odpovědnost za dunajskou katastrofu nesete vy.“

Náměstek po několika dnech výslechů zestárl o dobrých patnáct let a já dostal záchvat příšerného vzteku. Dělat řemeslo s vědomím, že za všecko můžu a nic nemůžu? To radši praštím s diplomem a půjdu někam do družstva mýt kravám zadky.

Jenže pak nastal překvapivý zvrat. Státní bezpečnost se zničehož nic stáhla, vyšetřování ustalo a začalo se docela věcně konat. Nejvěrohodněji znějící vysvětlení pravilo, že obrat v kauze způsobil tehdejší premiér, relativně mladý homo novus Lenárt, který se právě v té době začínal těšit všeobecnému uznání. K věrohodnosti onoho vysvětlení napomohl on sám svým nezvyklým počínáním, které nemělo precedens. Například přišel s nápadem, že se do Prahy svolá celostátní aktiv odborníků, předhodí se jim komplexní informace o stavu odvětví jako celku a zadá úkol, aby se písemně vyzpovídali ze svého náhledu na věc a navrhli, jak z bryndy ven.

Tohoto trdliště mozků se zúčastnilo tuším dvaasedmdesát vědců, projektantů, vysokoškolských pedagogů, manažerů, technických úředníků a jiných borců, kteří pak ústřednímu výboru partaje předložili dvaasedmdesát různě pojatých písemností, z nichž se měla vyvodit odpověď na otázku, jak dál. Poté si mě a kolegu Vaška, mého spolužáka z fakulty, předvolal na koberec šéf odboru, zatvářil se přemýšlivě a pravil: „Hele, hoši, na partaji maj sebraný spisy těch machrů, co byli na aktivu. Potřebujou někoho, kdo by jim z toho vytáh osmistránkovou svodku pro politbyro.“ Podrbal se na hlavě a dodal: „Nahlásil jsem vás dva, a to ze dvou důvodů: jednak si myslím, že to zvládnete levou zadní, jednak jste v tomhle odboru nejmladší, takže se nemůžete bránit. Jo, a ještě něco: Novotnýmu se na ú vé říká Soudruh a vyslovuje se to s velkým es. Zkrátka musí bejt slyšet, že jste přitom klapnuli kuframa. Detaily vám řeknou Apač a Fox, zejtra v devět se u nich budete hlásit vedle v baráku.“

My tehdy patřili pod zemědělství, seděli jsme v jeho budově, a vedle v baráku znamenalo v budově partajní centrály, která okupovala sousední sídlo ministerstva dopravy.

Ti dva jmenovaní byli aparátníky ÚV KSČ, coby referenti měli v agendě naše odvětví. Prvně jmenovaný byl sešlý šedesátník, chodil v odřeném hubertusu, měl krhavé oči tonoucí v slzách, třásla se mu brada a neustále kanil sliny. Říkalo se mu Rudý gentleman, zkráceně Apač. Fox byl proplešatělý čtyřicátník, nosil brýle se zlacenými obroučkami a byl zrzavý jak liška.

Druhý den ráno jsme se u těch dvou ohlásili a vyfasovali od nich dvaasedmdesát dopisů, nejdelší z nich měl šestatřicet stran a nejkratší jedenáct řádků. Nad tím nejkratším jsme se pak s Vaškem dostali do sporu – zmínit se o něm ve svodce pro politbyro, nebo nezmínit?

Jeho obsah byl pregnantní: Odvětví vody je odvětví služby, v heterogenním svazku se dvěma výrobními odvětvími, zemědělstvím a lesy, nemá co pohledávat. Na ministerstvu je řízeno posledním, sedmým náměstkem a tudíž marginalizováno, důsledky tohoto upozadění se zhmotnily na jižním Slovensku. Pro vodu je nutno zřídit samostatný resort řízený členem vlády, do čela tohoto resortu je třeba postavit politicky silnou osobnost, nejlépe Josefa Smrkovského.

Vašek byl proti: „Hele, vole, já bych to tam nepsal. Sověti mají Smrkovskýho rádi jak vosinu ve svěrači, málem jim zkurvil osvobození Prahy. No a Soudruh? Ten má v Kremlu taky vroubek. Jak vloni vykopli Chruščova, tak přece trucoval a tady v baráku ho museli přemlouvat, aby poslal Brežněvovi telegram. Myslíš si, že by si teď moh dovolit posadit do vlády Smrkovskýho?“

V tu chvíli se do kanceláře vbelhal Apač, obhlédl nás uslzenýma očima a starostlivě se otázal: „Tak copak chlapci, copak, nad čím se tu dohadujete?“ Stručně jsem ho seznámil s předmětem našeho sporu, načež se vážně zadumal. „No jo, no,“ řekl po chvíli, „tak jen pracujte, pracujte.“ Uslintl nám na papíry a odbelhal se pryč.

Sebral jsem sporný dopis a vydal se za Foxem, seděl nad promaštěným papírem a dojídal tlačenku.

„Co myslíš,“ zeptal jsem se ho, když si přečetl sporný dopis, „měli bychom se o tom v tý svodce zmínit?“

Dojedl tlačenku, mastný papír zahodil do koše, otřel si prsty kapesníkem a pak se rozhovořil: „Ten chlapík, co tohle napsal, se jednou ráno probudil, protáh se, zívnul si, vypustil pár větrů do pyžama, a vtom dostal náhlej nápad: navrhnu Smrka do vlády! To si myslíš?“

„Chceš tím říct, že mu to někdo dal do pera?“

„Jo, to si piš. Ty žvásty, co máte vedle na stole, s tím si hlavu nelamte, to stejně nebude nikdo číst. Tenhle dopis, to je to důležitý. Všecko vostatní je pustá lenártovština. A jen tak mimochodem, Soudruh řeší každej problém reorganizací, to už jsi moh postřehnout sám. No a právě teď potřebuje pro Smrkyho flek, kterej vypadá, ale nepřekáží.“

Svodku pro politbyro jsme vypointovali tím kvazisporným návrhem a koncem roku byla zřízena Ústřední správa vodního hospodářství. Z ministerského úseku sedmého náměstka se stal samostatný Úřad, my jeho úředníky a naším nejvyšším šéfem Josef Smrkovský. Poté, co převzal funkci ministra-předsedy, nás všechny obešel, podal nám ruku a upřel na nás pronikavý pohled.

Přičemž právě na vás jeho pronikavý pohled spočinul se zvláštním zalíbením. O tom ale později, teď bych si rád vyjasnil, jak mám rozumět formulaci „přešel jsem na ministerstvo“. Jak se vlastně tenkrát „přecházelo“ na ministerstvo? Dotyčný adept absolvoval něco jako výběrové řízení? Nebo ho tam vyslala strana? Že by si zašel na ministerstvo popovídat a jen tak mezi řečí nadhodil dotaz, jestli by tam pro něho neměli volný flek, to se mi jaksi nezdá.

Jaká odpověď vás zajímá, krátká, nebo širší?

Co nejširší.

To bych se musel vrátit do čtvrtého ročníku svých studií na fakultě inženýrského stavitelství při ČVUT, tehdy mě vyhodili od zkoušky na katedře profesora Ježdíka.

Tenkrát už jsme byli rozděleni do specializací a ta naše, tak zvaná velká voda, měla svoji kmenovou katedru na nábřeží U Hollarů. Unikátní místo, za okny se nám ve Vltavě brouzdal Karlův most a na obloze se rýsovala silueta Hradu. Na specializaci byl dost tuhý režim, zkoušky probíhaly tak, že vás nejdříve proprali asistenti, potom docent, načež vás buď pustili, nebo nepustili k profesorovi. Když vás k němu pustili, měl jste vystaráno, pan profesor Ježdík byl velice hodný pán. Mě k němu tehdy nepustili, protože jsem se dopustil chyby. Docent mě prozkoušel, prohlédl si podklady od asistentů, prolistoval můj index, a pak se mě nenápadně zeptal: „Když vám navrhnu dobrou, budete spokojen?“ Já zareagoval příliš chvatně a s úlevou. Docent sklapl index, podal mi ho a pravil: „Víte co? Proberte si celou látku ještě jednou. Až budete dokonale připraven, přijďte na opravný termín.“ Načež dodal: „Na téhle katedře si nevážíme studentů, které potěší průměrná známka. Byť by přitom ovládali štěpný rým.“

Teď si dovolím odbočit, abyste pochopil souvislosti. Ročníkový kolektiv, myslím na fakultě, se dělil do dvou přísně oddělených kast. Jednu tvořila funkcionářská elita, která ovládala svazácký terén a pečlivě si hlídala svá privilegia, druhou tvořila amorfní masa náslechových těl, na které zbyla taková ta svazácká rumařina: chodit na brigády, v průvodech nosit transparenty, zdobit nástěnky a tak. Asi tak tři léta fungovalo mezi těmito dvěma kastami cosi jako ozbrojené příměří. Načež, někde mezi sedmým a osmým semestrem, začalo přituhovat, neboť se na obzoru vynořoval závěr studií a s ním byla neodlučně spojena bitva o umístěnky. V plánovaném hospodářství se plánovitě přidělovala i místa absolventům: „Naše společnost vám umožnila bezplatná studia, proto musíte jít pracovat tam, kde vás naše společnost potřebuje.“ Nejlépe placená místa v centrech civilizace byla samozřejmě rezervována pro nejangažovanější absolventy.

Vitální zájem avantgardy byl tedy jasný: rozpohybovat scénu, předvést se v roli hybatelky veškerého dění, ověnčit si skráně zásluhami, a tak nasbírat body pro bitvu o umístěnky. Sebepředvádění ve velkém stylu potřebuje mnohočetný kompars, pro kompars je každé tělo dobré, nakonec tedy došlo i na mě. Byl jsem vřazen do komanda zdobičů nástěnky, a to se speciálním úkolem vymyslet něco originálního do rubriky „satirický šleh“. Mě tehdy nenapadlo nic chytřejšího, než vymyslet rýmovanou říkánku s názvem Dialektická, která vypadala nějak takhle:

„Po ulici přízrak pádí, kolem vás se mihne / na kominíka si sáhne, jeptišce se vyhne. / V kostele pak pomodlí se k větší boží chvále / pokorně se pokřižuje a zas pádí dále. / Teď se ptáte, co se děje, kam ten přízrak kvačí, / kdo to je a proč se zbláznil, co to všecko značí. / Tož já z toho tajemství vám poodhalím roušku, / je to student, který jde na marxistickou zkoušku.“

Abyste mě nepodezříval, že se chci, jak vy říkáte, „přisírat“ k disidentům, tahle říkánka byla politicky nezávadná i v tuhých padesátých letech. Svědčí o tom mimo jiné fakt, že ji nakonec otiskl Dikobraz, satirický týdeník vydávaný Rudým právem, což bylo vydavatelství ÚV KSČ; dostal jsem za ni honorář devadesát korun.

Svazáčtí tvrdostoličníci na fakultě ji ovšem pojali jinak: jako pokřivený obraz socialistického vysokoškoláka, jako jeho záludně poťouchlou karikaturu, která jim nabízí příležitost ukázat, že jsou politicky echt. „Vždyť my studujeme za dělnické peníze! To si má o nás dělnická třída pomyslet, že jsme banda pověrčivých pomatenců a modlivých pánbíčkářů, kteří prošmejdí kdejaký kostel?! To rýmované svinstvo musí z nástěnky pryč!“

Můj rýmovaný hříšek a rozruch kolem něj donikly až na katedru, proto ona páně docentova poznámka o štěpném rýmu, proto i bezprecedentní průběh mé opravné zkoušky. Za obvyklých okolností bych se dostavil v den termínu opravných zkoušek na katedru, pár hodin bych v rýsovně cosi počítal, sepisoval a rýsoval, poté bych šel s papíry na pohovor k asistentům, ti by mě proprali od hlavy k patě, pak by mě se svými hodnotícími stanovisky připustili k docentovi, no a pokud by mě i ten shledal způsobilým zkoušku složit, směl bych na pár minut navštívit profesora. Ten by mi pak do indexu vepsal známku a přičinil k ní podpis. Jenže najednou bylo všechno jinak: pan profesor si mě v den opravného termínu pozval k sobě do pracovny a tam jsme spolu pobyli šest hodin. Když mi vepisoval do indexu výbornou, pokývl spokojeně hlavou: „Přišel jste velmi dobře připraven.“ Podal mi index a stiskl ruku: „Víte, pane kolego, já si nemyslím, že by z vás jednou mohl být vynikající projektant, výzkumník, neřku-li vědec v oboru hydrotechnických staveb. Zato jsem si jist,“ vzal do ruky moje technické zprávy ke školním projektům a zalistoval jimi, „že z vás jednou bude prvotřídní technický úředník.“

Odcházel jsem ze zkoušky lehce opařen a stav sklíčenosti mě neopouštěl ani v příštích dnech. Můj spolužák Vašek, který si toho pochopitelně všiml, hořel zvědavostí a neustále na mě dorážel: „Co se ti, vole, stalo? Tebe si vyzkouší sám Ježdík, dá ti fajn známku, a ty se tváříš, jako kdyby ti naflusali do kaviáru.“ Nakonec mi musel slíbit pod trestem hromem zabití, že bude mlčet, a já se mu svěřil. K jeho cti a chvále budiž řečeno, že mi sice čas od času mezi čtyřma očima říkal ouředníče, slib že ale dodržel po celých osm let.

Po promoci jsme oba dostali umístěnku do státního projektového ústavu sídlícího v Praze, jmenoval se Hydroprojekt, a vy se mě teď nejspíš zeptáte, jak to? Před chvílí jsem přece tvrdil, že lukrativní místa v centru civilizace byla vyhrazena pro svazáckou avantgardu a k té já nepatřil. No, Vašek taky ne, jenže ten měl červený diplom a navíc IQ minimálně o třicet čísel vyšší než druhý nejlepší z naší specializace. Takže zahnat ho někam na stavbu do pohraničí nepřicházelo v úvahu. U mě ano, proto jsem dostal umístěnku na Křímov.

Teď opět odbočím. Já vyrůstal v Hloubětíně, ve sklepním bytě, kde jste mohl seškrabovat ze stěn plísně po kilech. Takže můj zdravotní stav nic moc, neustálé rýmy, angíny, virózy a trvale zvýšené teploty. Náš doktor mě znal od dětských let a dost se o mě staral. Po smrti mé maminky, umřela v třiapadesátém roce na sepsi v mozku, se o mě staral ještě víc, protože se na mámině úděsném konci tak trochu podepsal. Ze začátku její onemocnění podcenil, a když si uvědomil oč jde, bylo už pozdě. Svědilo ho svědomí, a když večer jezdil po návštěvách, často se u nás zastavil na kus řeči a píchl mi kalciovku. Před promocí si mě pozval do ordinace, proklepal mě a zeptal se, čím se hodlám živit. Řekl jsem, že budu dělat poskoka na stavbě křímovské přehrady a on se rozkatil: „Nepřichází v úvahu!“ Sedl k psacímu stroji, naťukal odvolání, a přiložil k němu lékařské vyjádření plné latinských zaklínadel – vyznělo v tom smyslu, že se nesmím vzdálit víc než pár kilometrů od Bulovky. Načež mě fakulta místo na Křímov poslala do Hydroprojektu.

Koniec ukážky