Titul

Václav Králíček

TITANIC

Nikdo nechtěl uvěřit

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Motto

Ve čtvrtek 12. srpna roku 1909 se narodila nejmladší sestra mé babičky. Prateta s krásným jménem Emílie.

Ve čtvrtek 12. srpna roku 1909 byl už dva měsíce v loděnici Harlad & Wolff položen kýl nejluxusnější a největší lodě světa, RMS Titanic. První tisíce spojovacích nýtů začínaly vytvářet z beztvarých hromad plechů celek.

Když 31. května 1911 s velkou slávou spouštěli na vodu hotový trup, měla už prateta Emílie první krůčky za sebou a vydávala se objevovat okolní svět.

Je počátek roku 2012 a moje prateta se stále těší pevnému zdraví. Pokaždé, když ji navštívím v domově důchodců, vítá mě slovy: „Ty dneska nějak špatně vypadáš!“

Copyright

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Václav Králíček, 2012 (2012)

Illustration © Václav Králíček, 2012 (2012)

Cover © Václav Králíček ml., 2012 (2012)

Maps © Václav Králíček ml., 2012 (2012)

Published by Nakladatelství Epocha s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7425-843-5 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-844-2 (mobi)

Obsah

Titul

Motto

Copyright

Obsah

Než začnete číst

Místo úvodu pár slov o filmu

Ženy a děti první...

I. Zrod

Fenomén doby – emigrace

Spálené mosty

Plachty pryč a plnou parou vpřed

Znova na začátku

Nejdřív White Star Line a troška firemní historie

Harland & Wolff, taky kousek historie

Příbuzní Lorda Pirrie

Jednou ten, podruhé onen, hlavně když to nebudou Němci(!) aneb modrostuhové šílenství

Modrá stuha musí patřit Velké Británii

Boj o lukrativní převoz pošty

II. U Harlandů v loděnici

Jedny plány pro tři lodě

Silná, nebo slabá loď? Sázka do loterie

Největší, nejluxusnější, nejmodernější a také nejbezpečnější?

Stroje, to je půlka lodě

Velká láska inženýra Bella

Svítí, hřeje, pohybuje výtahy, vysílá a také mění historii

Drobná Andrewsova chyba

Pumpy

Dva povely a dva časy

Harland & Wolff na kvalitě materiálu nikdy nešetřili

Nýty kam se podíváš

Opět ty nýty

Nýty, tentokrát naposledy?

Zelená je teorie, skutečnost je šedivá aneb druhá chyba konstruktéra Andrewse?

III. Uhlí, uhlí… zase jen... peníze

Dvě, nebo tři? To není otázka, ale konstatování

Luxus a rozměry nade vše!

Na scénu přichází Velká čtyřka

Jsme zase u ekonomiky

V čem byl největší rozdíl

Snadno se poznají. Taky podle -ic.

Dokonale zvládnutý marketing

IV. Vítejte na palubě

Nervové srdce Titaniku

Navigační můstek

Kormidelna

Funkčnost především aneb velení jako za admirála Nelsona

Zametání stop

Mapovna

Vsuvka, pro následující vývoj asi jedna z nejdůležitějších!

Hlídky na můstku

Vsuvka, možná ne tak důležitá, ale přece…

Telefony

Je synonymum pro autoškolu loďoškola?

Kapitán

Vrchní palubní a ti druzí

V. Bez člověka se nehne nic

Elita navigačního můstku. Vzdělání a praxe podmínkou

Důstojníci Titaniku byli na výši

Nikdo nemá rád, co kdyby…

To nejlepší, co jsme mohli dát dohromady

Kvalitní personalistika

Za byt a stravu?

Posádka, která je pořád vidět

Ale nejvíc na očích byli jen tři lidé

Ta část, která je málo vidět – palubní oddělení

Marconi a ti druzí

Placená služba především

Není jen Marconi

Posádka, která není vůbec vidět

Šéfové ze strojovny

Černí a umounění

Mastní od šmíru

Jsou vidět, ale k posádce nepatří

Neměli bychom zapomenout na nikoho

VI. Cestující jsou solí zisku

Absolutní pohodlí pro první třídu

Luxus i pod kobercem

I druhá třída měla svůj vlastní výtah

Kapitánův stůl a ostatní

Co napáchaly americké imigrační zákony

Tady imigrant, ve staré vlasti emigrant

Ceny tehdy a dnes

VII. Cestující, o kterých se obvykle nemluví

Lístek do Cherbourgu

„Krvavé irské pobřeží“

Farář s koníčkem

Stále existuje několik hádanek, jenže ty už nikdo nerozluští!

VIII. Osud jednoho konstruktéra

Thomas Andrews junior

Plavba v dopisech

Kajuta první třídy

IX. Nutná vsuvka aneb na riziko si člověk snadno zvykne

Jízdní řád – kapitánova bible

Docela neviditelný šéf

Plavby přes kopírák

Píše se rok 1911

Ještě trocha velmi důležitých čísel k roku 1911

Píše se rok 1912

Šlapala jako hodinky

A šla by až na 80!

Aprílové počasí

Skupina veledůležitých souřadnic, například 41°46‘N a 50°14‘W

Marcinogramy, které došly… a některé zůstaly ležet

X. Náraz

Na úvod dopis od konce

„A budu mluvit pravdu a nic než pravdu!“

Dvě otázky, které si nikdo nepoložil

Pivot point

Rychlé rozhodnutí

Jediná spekulace z celé knihy – nejdůležitějších 37 vteřin plavby

Náraz? Rozhodně ne!

Vsuvka o vodotěsných přepážkách

První, snad i dobré zprávy se snadnou zvrtnou

Strojovna opravdu nevěděla, co se děje

Radikální změna

Za chvíli jsme měli vody po kolena

Raději do Halifaxu

Přesvědčeni o své pravdě

Andrews nevěřil svým uším

Stačilo tak málo

XI. Zabránit panice za každou cenu

Záchranné čluny

Malé odbočení, přesto k danému tématu

Dominanty lodních boků

Ještě jednou výslechy, pro změnu u britské komise

Co se o záchranných člunech nikdy neříkalo nahlas, ale všichni to dobře věděli

Jedna a ještě jedna maličkost

A pak už to šlo ráz na ráz

Vina padá i na E. J.

Náklon lodě

Najednou čluny byly

XII. Osud vtělený do teček a čárek

XIII. Najít viníka je tak snadné

Jen jedna tajemná loď?

SS Californian raději zastavil

Shut up, Californian

Nuda na můstku

Rakety nebo meteority

Neskutečný nepořádek v časech

Na scénu se vrací SS Californian, ale o podstatný kus dál

My se případu Californian prostě nezbavíme

První byli Američané

Britská komise Lorda Merseye

Lordu Merseyovi se kapitán Lord velmi hodil

Byla to dobrá práce

Co komise slyšet nechtěly!

Přece se něco v archivech po letech objevilo

SS Birma poprvé na scéně

Drž hubu aneb Birma podruhé

Marconi kontra ostatní

Ještě se tam někde motal SS Mount Temple

Měl kapitán Moore černé svědomí, nebo ne?

Taky Parisian by se hodil

Záchrana od Cunardů

Ismay podruhé

Zpočátku zmatený a později značně otřesený Herbert J. Haddock

XIV. Ballard za to nemůže

Zlomila, nebo nezlomila?

I poloha je špatně

Skutečně to byla slabá loď

XV. Proč jen tak málo

Zajímavá struktura zachráněných

Možná je to příliš neuvěřitelné

Někdo měl čluny po ruce

Třetí třída – nejohroženější cestující

Největším nebezpečím třetí třídy byla ona sama

Zpátky do Rakouska-Uherska

Šťouchnutí do vosího hnízda

XVI. Už jich víc nebude… skoro

Smutná práce

Identifikace před sto lety

Led, pytel, rakev

Jak vlastně zemřeli?

Stačily by dvě vteřiny

Místo závěru a ještě před poslední kapitolou

XVII. Moderní obři

O pět centimetrů delší!

Už nikdy více?

Použitá literatura

Rok za rokem, den za dnem, hodina za hodinou...

Seznam lodí, o kterých se hovoří v textu

Lodě třídy Olympic postavené loděnicí Harland & Wolff pro společnost White Star Line

Tiráž

Nakladatelstí Epocha

Než začnete číst

Čím víc se autor textu probíral materiály, tím víc bylo zřejmé, že by bylo jen ztrátou času opětovně vše podrobně popisovat. Samotné tragické setkání s ledovou horou a následné opouštění paluby potápějícího se Titaniku zná nejen díky Cameronově filmu určitě každý. Autor se proto soustředil na okamžiky či informace, které jsou snad méně známé, přesto pro pochopení některých skutečností klíčové. Nebylo autorovým záměrem, že jejich interpretace někdy vyznívá trochu překvapivěji, než čtenář očekává, rozhodně však doufá, že budou pro čtenáře zajímavé.

Autor by chtěl především poděkovat své rodině za neuvěřitelnou trpělivost, projevenou při přípravě tohoto textu, stejně jako vydavateli za velkomyslnost, se kterou jej přijal.

Praha 15. ledna 2012

Místo úvodu pár slov o filmu

Je úžasné, jak lidstvo neustále fascinuje sto let stará tragédie potopení nejluxusnějšího parníku své doby. Během doby se objevilo nesčetné množství knih, novinových článků, divadelních her, muzikálů a memoárů. Někteří autoři se poctivě snažili a stále snaží dobrat pravdy, pro jiné bylo potopení jen záminkou k rozvoji různých tajemných teorií, jakou byla například ta o záměně obou lodí, staršího Olympiku a nově postaveného Titaniku. U některých se dokonce objevila i mstící se mumie egyptského faraona, jiní odvozovali tragédii od toho, že loď nebyla správně pokřtěna… Fantastických teorií je velká řada. Mnozí dokázali transformovat různé smyšlenky do „skutečných příběhů“, vzpomínky přeživších trosečníků se postupně zamlžovaly a vydávaly nová svědectví, publikovaná s patřičným halasem jejich potomky…

Námětu s potopením Titaniku neodolali ani bratři Čapkové a zpracovali jej ve své povídce z roku 1916 Zářivé hlubiny.

Od roku 1912 příběh plní spolehlivě sály kin. Přesto se u nás takřka neví, že o Titaniku nechal za války, v roce 1943, natočit velkofilm i nacistický ministr propagandy Josef Goebbels. Pod vedením režiséra Herberta Selpina němečtí herci velmi přesvědčivě zahráli role naprosto neschopných, degenerujících Angličanů a Američanů.

Američané si film po válce odvezli domů jako válečnou kořist. A je ironií osudu, že právě scény potápějícího se Titaniku, na svou dobu dokonale trikově zvládnuté, byly použity znovu. Po mnoha letech se objevily v televizním dokumentu a ještě jednou v anglickém filmu z roku 1958 A Night to Remember režiséra Roy Barkera. U nás se promítal pod trošku jiným názvem jako Zkáza Titaniku.

Plakát k anglickému filmu A Night to Remember. Druhého palubního Lightollera ztvárnil Kenneth Moore a film se s velkým úspěchem promítal i u nás.

Naštěstí patří Barkerův film k tomu lepšímu, co bylo o Titaniku natočeno. Exteriéry se natáčely na starém parníku Asturias, pocházejícím také z loděnice Harland & Wolff, a třicet interiérových scén stavěli filmaři přímo podle zachovaných „modráků“ z archivu loděnice. Herce si režisér vybíral podle jejich podoby se skutečnými postavami. Jedním z pozitivních vyznění filmu byla alespoň částečná rehabilitace osoby kapitána Lorda z Californianu.

Titanic si zahrála i slavná SS Queen Mary, v době filmování už nastálo zakotvená v Kalifornii.

Motiv potopení velkého osobního parníku použil filmový producent a exbeatle George Harrison ve filmu Time Bandits. Scénář filmu napsal a zároveň film režíroval Terry Gilliam, člen slavné skupiny Monty Python. Z filmu pochází i scéna odehrávající se na palubě těsně před nárazem, kdy hrdina vyjádří přání: „Dal bych si šampaňské se spoustou ledu.“

V roce 1996 se CBS vrátila k tématu potopení Titaniku svým dvoudílným televizním filmem.

Titaniku ve své tvorbě nedokázala odolat ani Danielle Steelová. Hrdinka jednoho z jejích románů Edwina ztratí rodiče i veškerý majetek během ztroskotání. Nebyla by to však Steelová, kdyby jí vše ještě před koncem knihy nevynahradila.

Snad nejznámější zpracování nabídl divákům v roce 1997 režisér James Cameron. Plány na projekt jej prý poprvé napadly už v roce 1985. Nic překvapivého, protože v onom roce dr. Robert Ballard objevil skutečný vrak Titaniku. O to smutnější je, že se dlouhá příprava podepsala na filmu spíše negativně. Film stál přes 200 milionů dolarů, vydělal rekordní miliardu dolarů (v tržbách jej teprve nedávno překonal až nový Cameronův film, Avatar), získal 11 Oskarů ze 14 nominací a režisérovi Cameronovi přinesl absolutní tvůrčí svobodu. Bohužel nejen zakonzervoval staré, ale přidal i nové mýty a omyly do historie potopení Titaniku.

Asi největší vytvořil v setkání obou hrdinů. Paradoxně právě americké imigrační úřady totiž v dobách před první světovou válkou tvrdě požadovaly absolutní segregaci cestujících třetí a čtvrté třídy od „slušných“ cestujících v druhé a pochopitelně především první třídě.

Ženy a děti první...

V okamžiku, kdy jí stevard hodil záchrannou vestu, sedmatřicetiletá Kristina Sofie Laitinenová pochopila, že její sen o krásné budoucnosti v Novém světě zmizel do nenávratna. Mysl se stále vzpírala uvěřit skutečnosti. Za lodní lístek dala skoro veškerý svůj majetek, stál ji celých 9 liber, 11 šilinků a 9 pencí. Při nalodění v Southamptonu ji ohromila a zároveň uklidnila velikost lodi, která ji poveze do zaslíbené Ameriky.

Nakonec se rozhodla a vrátila se zpátky do své kajuty. Pomalu jí docházelo, o čemže to vlastně byla vzrušená debata v chodbičce. Další slova, která přece jen pochytila, jí potvrdila, že se loď v žádném případě už na hladině dlouho neudrží a asi se brzy potopí. Postupně se zvětšující náklon podlahy byl toho neklamným důkazem. V kajutě si sedla na svůj kufr, jediný majetek, který si z Finska odvážela, a začala se modlit.

Snad se stane zázrak.

Záchrannou vestu odložila na lůžko vedle sebe.

Tělo slečny Kristiny Sofie Laitinenové z Ita-Suomen Laani ve Finsku, povoláním hospodyně v domácnosti, nebylo nalezeno.

◆

Na rozdíl od Kristiny uměla její jen o dva roky mladší spolucestující Manta Josefina Nieminenová velmi dobře anglicky. Jako komorná pracovala takřka od svých devíti let a posledních deset let, kdy žila a pracovala v Americe, pravidelně podporovala své chudé rodiče doma ve Finsku. Žili sice nedaleko hlavního města, ale ani tak nebylo živobytí jednoduché. Proto jim každý rok posílala 100 finských korun, a když se jí konečně na podzim podařilo dostat se na návštěvu domů, měli všichni velikou radost.

Probudilo ji ticho, trup se nechvěl vibracemi strojů a nad hlavou uslyšela silný hluk. Ještě rozespalá budila své spolucestující, ale těm se moc stávat nechtělo. Hluk neustával, a proto vykoukla na chodbu. Pobíhalo tam několik žen a mezi nimi se proplétali stevardi, v rukou záchranné vesty.

Lekla se.

Ihned se vrhla na procházejícího stevarda a zasypala ho přívalem otázek. Přestože měl příkaz uklidňovat cestující, u Manty se mu to v žádném případě nepodařilo. Jeho blábolení o tom, že se nic nestalo, záchranné vesty jsou jen pro pořádek, opravdu neví, kdy budou moci vystoupit na palubu, a také, že muži jsou na tom stejně jako ona, bylo výmluvné. Korunu tomu nasadil větou, že se za chvíli popluje dál. To jí k pochopení závažnosti celé situace zcela stačilo. Ne, není to jen jednoduchá nehoda.

Proto nehodlala zůstat v podpalubí.

Když se loučila s rodiči, slíbila, že na sebe dá pozor, a to rozhodně chtěla udělat. Jen musela najít Johana. Johan Werner Salonen, její stejně starý přítel, cestoval s ní. Ona v ženské části třetí třídy, on v té mužské na přídi. Po přistání v New Yorku měli koupený lístek na vlak až do Aberdeenu ve státě Washington. I proto je lodní lístky stály více než sto dolarů. Jenže právě ty na vlak měl u sebe Johan. Zkontrolovala, zda má všechny peníze, a vydala se hledat přítele.

Vůbec ji nepřekvapilo, že jde mírně z kopce. Proti ní, směrem na záď, se chodbou zvanou Scotland Road neustále hrnuli jiní cestující, mnozí navlečeni ve vestách, ale každý se svým majetkem v ruce. Vztekle si vzpomněla na stevarda. Prý jen drobné zdržení.

Ani Manta s Johanem nebyli mezi zachráněnými a těla nebyla nalezena.

Společnost White Star Line vyplatila rodičům Manty náhradu 50 liber.

◆

Jednadvacetiletá Hanah Naughtonová z Donoughmore nedaleko Corku měla oproti ostatním výhodu. Narodila se u moře. I ji probudilo nenadálé ticho, hodnou chvíli ležela a přemýšlela, co se děje.

Loď stojí, o tom není pochyb.

Registrovala vzrůstající hluk z horních pater.

Její spolubydlící mezitím zase usnuly, přesto ji zvědavost přemohla a vyrazila na chodbu.

Pro jistotu přendala peníze uschované původně v kufříku na bezpečnější místo přímo na těle. Pak teprve opustila kajutu. Na chodbě už bylo několik žen a dětí, vzrušeně debatovaly o tom, co se děje. Většinou to nebyly Angličanky, a tak jim nerozuměla.

Když se ocitla u holičství, podařilo se jí za ruku zachytit právě procházejícího stevarda. Na její dotaz, proč loď stojí a nepluje, jí stevard potichu, tak aby to nikdo jiný nezaslechl, varoval a doporučil jí vzít si záchrannou vestu. Ihned jí také jednu z těch, které držel v ruce, podával.

Z vyprávění námořníků a rybářů doma a v přístavu si uměla udělat představu o tom, co se asi děje. Ticho strojů a naopak sykot unikající páry ji vůbec nenechával na pochybách.

Z promenádní paluby své třetí třídy si pamatovala umístění záchranných člunů a byla pevně rozhodnuta se k nim jakýmkoliv způsobem dostat. Ani na chvíli neuvažovala nad možností skoku do moře. Tam by přežila sotva čtvrt hodiny v tom všem, co měla na sobě.

Už byla takřka u schodů, když ji uviděla.

Malou Treasteall.

Znala ji, stejně tak matku i jejího malého, ani ne ročního bratříčka Edwarda, od vidění. Uchopila ji za ruku a poprosila ji, aby jí ukázala kajutu, kde má maminku. Našly se mnohem dříve.

Stála na chodbě, chlapce v náručí.

Musí se všichni dostat nahoru ke člunům, to je jejich jediná šance. Ale kudy? Všude postupně víc a víc vládl zmatek. Mnoha lidem teprve nyní docházelo to, co ona věděla už delší dobu.

Loď se potápí.

Musí nahoru.

Tak tedy znova schodiště.

Treasteall statečně šlape vedle ní, paní Edita s Edwardem v náručí se jich snažila držet. Ani nevnímala prostředí knihovny pro cestující druhé třídy, soustředila se na hledání schodů. Aha, tady jsou, jenže na nich bylo už hodně cestujících. Najednou si všimla, že paní Edita kromě syna ještě vleče větší kufr. To nepůjde. Okamžitě jí řekla, ať ho odloží.

Edita zavrtěla hlavou, jak by mohla zanechat všechny nejdůležitější a pro ni tak cenné věci jen tak na chodbě? Raději se s nimi vrátí zpátky do kajuty.

Až bude čas, tak si je zase vezmou.

Jen s velkou námahou a s použitím veškeré výmluvnosti, které byla schopna, ji Hanah přesvědčila, že vracet se už nemohou. Už není čas.

Podlaha chodby se už mezitím znatelně naklonila směrem ke přídi.

Ještě zaslechla kohosi, jak rozzlobeně říká, že sem nesmějí, že to jsou prostory lodě určené pro cestující první třídy, ale s Treasteall v náručí dělala hluchou a snažila se proklestit schodištěm na člunovou palubu.

Zarazil ji postarší pán, který se pomalu posunoval proti proudu.

Už nikam nemusíte pospíchat, čluny už nejsou, je jen konec, smutně se usmál a pokračoval ve své pouti.

Podlomila se jí kolena, svezla se podél stěny, stiskla Treasteall a rozplakala se.

Jejich těla nebyla nalezena.

◆

V mnohem horší situaci se ocitla Marija Oreskovicová, stále ještě občanka našeho Rakousko-uherského mocnářství. Určitě věřila, když si ve Švýcarsku od agenta pana Büchela za 8 liber, 13 šilinků a 5 pencí kupovala lodní lístek a cestu až do dalekého South Chicaga v Illinois, že si kupuje lístek ke skvělé budoucnosti.

I ona byla ohromena velikostí lodě, když v Southamptonu nastupovala. Na tak obřím kolosu se cítila naprosto bezpečně a stále si nemohla zvyknout na veškeré vymoženosti, které byly součástí služeb třetí třídy.

Práce v zemědělství se nebála, horší než v rodném Chorvatsku určitě nebude. Výhodou byl i její věk, necelých dvacet let. Necestovala sama, společně s ní putovali za dobrou prací i její stejně staří příbuzní Luka a Jelka Oreskovicovi.

Kdy a jak zahynuli nevíme, jejich těla nebyla nalezena.

Matka dostala od Mansion House Titanic Relief Fund, společnosti, která postupně pozůstalým vyplácela odškodnění, podporu 50 liber.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titul

Motto

Copyright

Obsah

Než začnete číst

Místo úvodu pár slov o filmu

Ženy a děti první...

I. Zrod

II. U Harlandů v loděnici

III. Uhlí, uhlí… zase jen... peníze

IV. Vítejte na palubě

V. Bez člověka se nehne nic

VI. Cestující jsou solí zisku

VII. Cestující, o kterých se obvykle nemluví

VIII. Osud jednoho konstruktéra

IX. Nutná vsuvka aneb na riziko si člověk snadno zvykne

X. Náraz

XI. Zabránit panice za každou cenu

XIII. Najít viníka je tak snadné

XIV. Ballard za to nemůže

XV. Proč jen tak málo

XVI. Už jich víc nebude… skoro

XVII. Moderní obři