Příběhy zvířat

Olga Walló

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Olga Walló

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-180-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-181-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-182-0 (PDF na CD)

I

II

III

IV

Epilog

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PŘÍBĚHY ZVÍŘAT

I

Tohle je příběh z jednoho údolí. Vše, o čem vyprávím, se taky stalo. Je to pravda pravdoucí – jako že psi dovedou mluvit.

Ta věta se mi zakousla jako rosomák. Vědět všechno? Kdo by o to stál? Já tedy ne. A co třeba můj šéf? Ten by koukal. Vlastně by jich bylo docela dost, kdo by...

Zákazník nemusí vědět všechno. Tak je to správně. Je to jedna z ústředních tezí mé knihy Cesty vzhůru. Která se velmi slušně prodává. Ano, myslím, že jsem si v životě zatím vedla docela dobře. Když odečteme pár drobností. Ale ani čtenář nemusí vědět všechno. Protože...

Už jste někdy byli na správném podnikovém večírku?

A bavili jste se tam dobře?

A kdo by chtěl být zlý, když nemusí?

Na dotěrné dotazy neodpovídám ani sama sobě. Možná patřím k té třetině civilizovaných lidí, která se dle statistik neobejde bez antidepresiv. No a co? Druhým do toho nic není a já si toho odmítám všímat.

Mám standardní CV, jsem vystudovaná, zaměstnaná... jistě ještě nevypadám na... (plnějších) čtyřicet. Platím za kreativní, samostatnou a asertivní. Mám za sebou řadu zdokonalovacích kursů, některé jsem též vedla. Hlídám si váhu a organizaci času. Dokonce mám pohyblivou pracovní dobu! A ve svém volnu si mohu dělat, co chci!

Znáte tu historku o Jekyllu a Hydovi?

A máte rádi Agathu Christie? To je pro mne prototyp průkopnice úspěchu, ať to vezmu ze které chci strany. Agatha Christie vášnivě zařizovala domy. Má na kontě jedenáct postupně budovaných definitivních domovů.

Já jsem si tenhle dům koupila na inzerát. „Po celkové opravě, připraven k nastěhování, zařízený.“ Kdo nevěří, proběhne se. Samozřejmě zatuchlý, nesmyslně velký barák, kam prodávající narychlo svezli několik chudinských pozůstalostí, ale mě zajímala lokalita. Kromobyčejně zahrabaná. Potenciálně perspektivní. Never say never. Zjistila jsem, že východy slunce tu mají úžasné. Voda z pramene v lese zdarma samospádem. Špičkové hvězdné nebe, nulový světelný smog. Železniční zastávka v místě. Z pěti domů v obci jen jeden v dohledu a trvale obydlen. Záclon v oknech netřeba, ne. Tím si úplně jista nejsem. Co znám bábu, vím, že žádná záclona by stejně nebyla nic platná.

Zatím mám dojem, že jsem na to vyzrála. Teď si mne můžete hledat! Cesta sem skoro nevede – další klad. Zvolna otvírám okna a zouvám vysoké podpatky. Vzduch venku voní a vevnitř zavlhle zebe. Neobydlené domy umírají; tenhle dům mne potřebuje. Zatím jím procházím nazdařbůh a namátkou otvírám staré skříně. V zásuvkách jsou mrtví motýli! To není lyrismus, jen fakt. Kamna jsou zborcená, ale topit v nich patrně lze.

Tady to bude doopravdy. Velice blízko zanaříkal sýček. Panebože, říkám si, tady ještě sovy pláčou. Jsem úplně jinde, jsem nazpátek v čase, z kapradin a přesliček v mém lese teprve vznikne uhlí. Teplo je základní lidská potřeba, noc pod měsícem bude ostrá jako meč.

Bába přišla hned zrána a začala taky zostra:

„Tak vy jste ta nová? Jestlipak víte, jak jste k tomu baráku přišla? Mladej Máslo ho propil, štamprle za štamprlí. Hostinskej mu nalejval a dělal si čárky na futro. Až mu jednou řek, že už žádnej barák nemá. On se pak oběsil. To jste nevěděla?“

Usmála jsem se na ni naprosto vstřícně, slova sama mi unikala. (Ač jsem se už bábinu nářečí postupně naučila rozumět, neumím je reprodukovat. Vždy jsem si nucena bábiny příběhy sama pro sebe převádět do obecné češtiny.)

„A kolikpak jste za to dala?“ Živé tmavé oči překypují zájmem. Přímost otázky mi vyráží dech. Můj všední den se točí kolem peněz, mluvit o částkách však platí za neslušné.

„Ráda vás vidím, jste hodná, že jste přišla! Ano, budeme sousedky, seznámíme se!“ říkám tedy nadšeně a úsměv mám už kolem dokola celé hlavy.

„Hostinskej v tom jede s pošťákem napůl, počítali napřed, že z toho udělají… no něco jako hotel, penzion nebo tak, ale pak se toho lekli. Lepší peníze na dlaň! Kolikpak jste jim dala?“ opakuje dychtivě bába. Je nezjistitelného věku a z jiného století, čisťounký pestrý šátek na babku uvázaný pečlivě skrývá vlasy. V okrouhlém, hezky řezaném obličeji se každá vráska chvěje pobavením.

Jde do tuhého. Se sousedy je třeba vyjít po dobrém, to je otázka života a smrti.

„Sama jsem se k vám chtěla vypravit! Copak já vím, jestli jsem koupila dobře! Vy to tu určitě všechno znáte! Vy mi pomůžete!“ – bezostyšně používám strategie ze své úspěšné příručky Cesty vzhůru.

Bába oceňuje protitah. Je bystrá, útočný tón postřehla v půlmžiku. „Já jsem vám přinesla boží milosti,“ říká a směje se mi do očí, „dejte si, jsou ještě teplý, tadyhle pod zástěrou jsem je přinesla!“

Ráno je krásné, jdu postavit na kávu. Na talířku přede mnou boží milost.

Zvolila jsem si své údolí. Od té doby uplynulo sedm let.

A mně se dnes zdál sen, byl od Kiplinga. Což není žádná hloupost; máme-li sen chápat jako reinstalaci softwaru, není přece bez významu, co je v jednotlivých složkách. A obraz shromáždění vlků v Knize džunglí, na pláni pod měsícem, se nachází v mé hlavě bezpečně uložený v nejstarších paměťových registrech s trvalým emocionálním obsahem.

Zdál se mi sen, byl od Shakespeara: Přicházeli ke mně moji mrtví.

(Dášenčina verze)

Jmenuji se Dášenka – no ano, po té slavné – je mi sedm let podle lidí a dvanáct svateb podle toho, jak to počítám já. Jedenáctkrát jsem měla štěňata – začala jsem až moc mladá – ale naposled už ne, možná po té operaci.

Po té operaci se vůbec změnilo hodně věcí, kolem mne i ve mně.

Je konec listopadu, bláto začíná tuhnout a poletuje první sníh. Jsem tu sama a vím, že nebudu dlouho živa. Nestěžuji si, nemám komu a také by to nepomohlo. Viděla jsem už hodně umírání.

Naposledy jsme byli tři, se mnou ještě Ben – můj syn z osmé nebo deváté svatby (nikdy si nejsem úplně jista čísly) – a Bertička, dcerka, mé poslední štěňátko.

Ben býval fešák, celý po mně, také bílý špic, vypadal úplně čistokrevně. Ale byl ho kus, převyšoval mě v kohoutku o půl dlaně a k misce se žrádlem se vždycky hnal velice vehementně. Takový velký dobrosrdečný kluk, moc rozumu nepobral. Vím, jak umřel. Bylo to za úplňku a ten jeho bílý huňatý kožich zářil. Nevěděl, že se má bát.

Ráno ho Štefan zakopal v lese. Štefan je člověk, který ho zabil.

Bertička jako by od pohledu ani nebyla moje, taková hnědá a mrňavá, s legračním krysím ocáskem. Byla zrovna v té fázi, kdy jsou štěňata nejdychtivější a rostou nejrychleji. Musela jsem ji hodně učit, protože ji svět hodně bavil. Když se rozeběhla, zaručeně brzy udělala kotrmelec, protože jí zadní packy předbíhaly přední. Od ježka stočeného do koule jsem ji nemohla dostat. Stokrát jste jí mohli říkat, že si leda popíchá čumák a chytne navíc pár blech. Byla jsem zvědavá, co z ní vyroste.

Zastřelil ji pan Wimmer, myslivec. Pan Václav Wimmer. Zastřelil ji právem, vím, že právem, protože se pohybovala bez vodítka více než padesát metrů od domu.

Pan Wimmer je na člověka pomenší, hranatý, s rudou lesklou tváří. Když se napije, rád vykonává právo. Kdo moc pije, špatně střílí. Bertička vyjekla a vymrštila se do vzduchu všemi čtyřmi. Nedobil ji a já k ní nemohla, trčel tam a těkal hlavní sem a tam. Naříkala, přitiskla jsem se k zemi, vítr šel ke mně. Z pana Wimmera táhla spokojenost, čekal ho jistě krásný večer. Náladu člověka pozná bezpečně i hodně tupý pes.

Než se dal pan Wimmer na nejistých nohou na cestu k autu, měla už Bertička zorničky potažené mázdrou. Lízala jsem jí ty legrační bílé brýle kolem očí, taky čumák, pak to už netrvalo tak dlouho.

Prásknul ji z posedu, počíhal si na ni jako na srnce na té velké louce pod lesem, kde jsem ji učila lovit myši. Já ráda lovím myši. Šťavnaté živé myšce se žádná miska nevyrovná.

A mám ráda sám lov…

II

A tady ten sen končí. Tohle je ten děsivě exaktní zmatek probuzení. Hodina mezi psem a vlkem? Ne, to je jindy. Nebo jinde? Vlci jsou v pohádkách a Dášenka je pes. Skutečnost, že umí mluvit, náleží do množin všeho, o čem se mluvit nesmí. Strašná na tom je ta věta přetržená v půli. A to, že jsem se tak dlouho dokázala tvářit, že o tom nevím.

Dášenka je daleko, musím za Dášenkou.

V nespaní nad ránem se mi ty věty vracejí jako rány kyvadlem. Jsou určité; jsou vytřeštěné; ráno se rozplynou, nebudou nic platit. Mám práci, mám svůj všední den, nemohu se jen tak sebrat a pádit za nějakým psem bůhvíkam. A pak, Dášenka je už daleko – Španělé pro to mají výraz más allá. Tam už se na víkend nejezdí.

Polykání mne bolí. Nevymlouvám se! Kdo žije ve městě, má v téhle roční době víceméně virózku. Vím, co mě čeká, až zas přijedu ke kamennému domu v údolí: Ticho. Žádné skákání až nad hlavu, zablácené packy, vrtění ocasem a chlupy všude. Ještě tomu nebudu věřit, budu volat: „Dášenkóóó! Dááášooo! Dáášeeenkoo!“. Pořád nesměleji.

Přitom jich byl nedávno celý houf, všichni bílí a jedno malé hnědé štěně. Pak byli jenom tři. A pak... Dášenka věděla, co ji čeká. A přesto jsem odjela bez ní, i když mi skočila do auta a odmítala vystoupit. Jsem vinna stejně, jako bych stiskla spoušť.

Jenže Dášenka nebyla můj pes. Měly jsme spolu zvláštní vztah. Kdybych ji odvezla, byla by to z právního hlediska krádež. Ale to nebyl ten důvod; před tím bych nezaváhala. Potíž je v tom, že... Ale to se těžko vysvětluje. Nemohu doopravdy mít žádného psa, protože bych se rychle sama stala psem, a to by nebylo dobré. Nemám k tomu fyzické dispozice. A konec konců, v lecčem se rozcházíme, nesdílím třeba zálibu v ohnilém mase. Také bych postrádala právní subjektivitu. Už kvůli tomu jsem byla vždy nucena se chránit.

Není mou vinou, že si mne Dášenka zvolila a já jí to také nijak neulehčila.

Teď už je Dášenka jenom v mé hlavě, zabírá jí neúměrně velký díl. Ale konec konců, něco tam prostor zabírat musí, není-li tam jiných samostatných a svébytných struktur. Až Dášenčino místo obsadí jiní, bude hůř. Protože Dášenka byla jediná svého druhu, byla první. Průsmyky ducha jsou vydlážděny kostmi průkopníků. Než přijde doopravdy ráno, budu si vyprávět o Dášence.

Lidé psy hodnotí téměř výhradně podle vzhledu, což je nesmysl zřejmý a ložený. Že pes rozumí člověku, to pokládají za samozřejmé, od toho tu pro ně pes je! Ale člověk psovi... to je mnohem těžší. Odpusť mi, Dášenko, jestli budu tvůj příběh vyprávět nepřesně.

Mělas ráda benzinový pach, působil na tebe jemně opojně. Ve městě tě mátl, ale tam v horách byl jako závan netušených, rafinovaně civilizovaných světů. Pokud jsi měla příležitost, lehávala jsi pod auty poblíž výfuku a vdechovala benzinové páry. Smáli se ti, že fetuješ.

Bílý špic je pohledné plemeno. „Dášenka je krásná, smyslná a poživačná!“ říkávala jsem o tobě já. Chlubila jsem se tebou, bylo to tak snadné!

Ale ten poslední den jsem u tebe nebyla.

Přitom pan Wimmer na tebe měl spadeno už dávno. Šly jsme napříč polem a on po tobě střílel. Tiskla ses mi k noze, chránila jsem tě. Mířil na nás, byl opilý. Šla jsem proti hlavni.

„Vy nevystřelíte,“ říkala jsem rovně a nosně, aby mě slyšel, a šla jsem přímo k němu. „Nevystřelíte, leda byste chtěl zastřelit mne.“

Pan Wimmer se klátil, měl mrazem červené tváře. „Kurva čuba,“ říkal pan Wimmer, a ještě něco říkal, měl myslivecký klobouk.

„Já vím, že jste v právu, ale nezastřelíte mi Dášenku před očima. Zastřelíte ji, až tu nebudu, platí? Já vím, že vyhrajete, vždyť jste v právu! Ale dnes mi Dášenku nezastřelíte!“

Došla jsem téměř k němu, než sklonil zbraň.

A pak jsem tě nechala na pospas. Nedala jsem ti ani čas na to, abys do hloubky promyslela, co ti tolik tanulo na srdci, totiž nově formulovaný vztah člověka a psa. Netuším, zda ses pokusila své závěry někomu sdělit. Vím, že vy psi vnímáte emoce čichem. Neslovně, ale přesně. (Přiznávám, i mně se to někdy stává.) Já však nyní musím tvé poselství vyložit ve slovech a pokud možno hodně nahlas. Bude to jenom otázka překladu?

Jak ses narodila, si nepamatuješ a čistokrevná asi jenom vypadáš – jinak by se tě snad pokusili prodat? Dostali by za tebe peníze. Měla bys cenu.

A co to znamená? Vlastně?

Nevím, co znamená „být čistokrevný“. Vždycky jsem měla dojem, že je to strašlivé, žalostiplné břímě. Perverzní oproštění milostného života, kterému jsou tito tvorové vydáni, má přirozeně vliv na intelekt a nepřirozeně zotročující péče láme charakter. Deprivovaná citová závislost na otrokáři...

(V duchu vidím řady a řady psů pod lunou, která klopýtá k úplňku. Politické shromáždění, další kolo boje. Na to také dojde, musí na to dojít; tomu bys ty, Dášenko, rozuměla.)

První dny jsi patrně přežila jen proto, že ses pánům své matky líbila. Měla jsi štěstí, byla jsi tak jednoznačně, přesvědčivě hezká! Drobná, bílá a úžasně huňatá, s ocasem jako vějíř a vyklenutým čílkem, pikantně krátkým čumáčkem a semitsky prohnutýma tmavohnědýma očima pod šikmou clonou narezlých řas. Neutopili tě tedy, ani ti nerozdrtili hlavu podpatkem, jak se to štěňatům obvykle dělá.

Své jméno jsi dostala podle štěněte, o kterém byla napsána knížka tak oblíbená, že ji znají i lidé, kteří žádnou knihu nikdy nečetli. Kdybys ty uměla číst…

Příběh té Dášenky, podle které máš jméno, jsem ostatně předčítala jednomu malému chlapečkovi, který měl černé drobivé zoubky a kruhy pod očima. Otec toho chlapečka byl námořník. Když přijel po půlroce ze světa, maminka mu ho vždycky na týden půjčila, ale chlapeček z toho obyčejně dostal horečku.

Četla jsem napřed nahlas a pak pořád tišeji a tišeji a hladila chlapečka po hlavě, až nakonec usnul. Pak jsem vyšla před dům a tys mi položila čenich do klína. Vanul z nás obou navlhlý pach. Byla jsem šťastná, že smím předčítat chlapečkovi, i když nebyl můj. Přičítalas to mé nezkušenosti. Sama jsi mívala štěňata každý půlrok nejméně čtyři; o trápení s dětmi jsi měla představu.

Kdežto já... Ovšem, o to vlastně nejde. Domnívám se, že tady, u počítače, ve smyslu známého reklamního sloganu „zde jsem člověkem“, je místo mé konsolidace a lidské důstojnosti. Šance, kterou musím využít, protože jinak mi hrozí nezvládaný pád do chaosu.

Dál to může být takhle:

Děti, které ti daly její jméno, na tebe pořád sahaly. Tvá máma najednou nebyla nikde a všude byly jen jejich ruce. Šeptaly si a pořád tě někam strkaly, do zásuvek, do kapes, pod kabát, do koše...

Ale nelízaly tě, to byla chyba. Štěňata potřebují hodně lízat.

Daly ti do misky mléko, nechutnalo ti, bylo divné, jiné než od mámy. Chtěla jsi jim utéct, podlaha byla lesklá, klouzala pod tlapkami, najednou tam byla obrovská noha, chňaply po tobě mnohem větší ruce a mávaly s tebou ve vzduchu.

„Co je to, tohle? Co to má bejt?“

„To je Dášenka,“ řekl kluk a chvěl se mu hlas. Došlo ti, že tam vůbec nejsi vítaná. Začala ses třást a udělalas loužičku.

„Vy mě chcete zabít! Vy mě chcete zabít!“ To tedy byl ječák. V oboru zvuků je máloco protivnější než hysterická ženská s vysokým hlasem.

„A ty to koukej to utřít!“

Z výšky na tebe plácl mokrý hadr, vyjekla jsi, holčička vyjekla taky a kluk zafňukal.

„Nebrečte mi tu všichni, hergothiml!“ zařval bas.

„Vy mě chcete zabít!“ zakvílel ječák.

„Maminka má alergii na chlupy a vy máte mít rozum,“ řekl bas, „snad jsme si jasně řekli, že psa…“

Ruka tě držela vysoko nad zemí, bylo to velmi hrozné. Kníkala jsi.

„To je Dášenka,“ prohlásil kluk a v hlase měl vzdor.

„Jo, Dášenka? Tak Dášenku odvezete k bábě, ať si ji bába nechá. A bába od nás aspoň jednou dostane dárek!“

Netušila jsi, co to všechno znamená, ale pro tu chvíli už ses nebála tolik.

Pak jsi jela poprvé autem a kluk tě držel na klíně. Vím, jak máš ráda auta!

„Tohle je Dášenka,“ řekla holka, když jste dojeli, „podle té knížky, babi, ale ty ji neznáš.“

„Přivezli jsme ti ji naživo,“ řekl kluk, „protože ty neumíš číst.“

Ta, které tu všichni říkáme bába, se tomu zasmála, ale tak zvláštně. Podala ti prst a tys ho olízla. Vůbec nechutnal vesele. Bála ses.

„Trasnet, to byl pes,“ řekla bába. „Přejeli mi ho, pitomci.“

Bábě chybí na levé ruce palec, ale hbitá je hodně. Jednou rukou tě chytla za hřbet a druhou ti natáhla na krk smyčku. Provazu. Konopného. Přiškrtila.

„Musí si tu zvyknout. Takhle se pozná, jestli bude chytrá. Jestli je blbá, tak se uškrtí. Blbýho psa není škoda. A vy pojďte, pojďte, upekla jsem vám boží milosti.“

Vešli dovnitř do mdle mastné vůně a tys zůstala uvázaná k boudě na dvorku. Byl vlhký, černý, kamenný. Vzpírala ses všemi čtyřmi, až pod tebou tlapky ochably, z tlamy vylétl jazyk a mezi ušima prolétlo poznání.

Provaz je krátký. Když nebudeš ležet tiše, uškrtíš se. Blbého psa není škoda. Ležíš tiše.

To byl špatný týden. Když jsi na chvíli usnula, zdálo se ti, že je to sen, že se vzbudíš svobodná. Vyskočila jsi – a rozkašlala ses. Hodně jsi zvracela, taky proto, že nesnášíš pach slepičinců. A tady byly slepičince, někde blízko, nad tebou, ve vzduchu. Byly i na okraji otřískaného umyvadla plného starých vařených brambor, rozklofaných v mouce s trochou mléka. V ošklivé šlichtě se topily mouchy a plavaly zbytky lidských obědů.

„Nechceš, nežer,“ prohlásila bába třetí den, „ale neříkej mi, že ti nedávám hodně! Prase by mělo dost!“

„Když slečna nechce, dám to slepicím,“ řekla čtvrtý den. „Počkej, jak to zďobnou!“ Nemluvila s tebou, mluvila do prázdna kolem sebe.

Slepice jsi kolem sebe žádné neviděla, ale cítila jsi je. Byly blízko a byly nešťastné. Byly to úplně zoufalé slepice. Vzteklé. Začala ses jich bát mnohem víc než báby, víc než provazu. Nechtěla jsi, aby k tobě přišly. S přemáháním jsi tedy sežrala patku mastného knedlíku a dostala jsi průjem. Tvůj bílý kožíšek... ten provaz byl krátký.

Pátý a šestý den ti ve vzpomínce splývá, měla jsi žízeň. V prorezlém rendlíku už nebyla voda.

K vodě. Chtěla jsi k vodě.

Sedmý den ti někdo uvolnil provaz. Možná sama bába. Ten den k ní třeba mohly přijet děti a ona nechtěla, aby tě tak našly.

Šla jsi k vodě. Voda byla někde blízko, cítila jsi ji, ale šla jsi dlouho. Husí strouha v kopřivách tě táhla k sobě. Na břehu se ti podlomily nohy, padla jsi do ní čumákem, tlamka se sama rozevřela. Voda tekla.

Bylo to jiné než na černém kamenném dvorku. Jestli to měl být konec, bylo to v pořádku.

Tam jsem tě, Dášenko, viděla poprvé. Nebyl to konec, byl to začátek.

Zachránil tě tvůj bílý kožíšek, svítil v kopřivách. Zdvíhala jsem tě hodně štítivě, splývala jsi mi zplihle z rukou. V tomhle se my dvě lišíme, lidé si oškliví chcíplotiny, ale ty ses pohnula. Jen očima, jazykem ne. Ten visel.

Vzala jsem tě do náruče.

„To štěně má psinku, to nevydrží“, řekla Helena, zdejší důležitá osoba, ke které jsem tě přinesla, a dala ti první injekci. Držela jsi.

Heleně vděčíš za dost. Já tobě vděčím za pro mne nezvyklý pocit, že něco udělat musím, že na tom záleží, že je to naprosto základní věc. Vypravila jsem se za bábou.

„Nesmíte už Dášenku uvázat, chcípla by,“ řekla jsem, a byla to věta oznamovací.

„Ale co,“ řekla bába, jakoby to přeslechla, „pes je pes. Zvykne si. Utíkala by.“

„Uvidíte, že neuteče.“

„Co do takovýho psa, když se k vám nemá. Trasnet, to byl pes...“ Bába se pohrdlivě usmívá.

„Dášenka neuteče!“

Na ten tón tuhne bábě tvář do bezvýrazna. Je žlutá, kulatá, poskládanou do vrásek, v nich temné oči, hezké, ale bez bělma, podobné psím.

„Dášenka neuteče!“

Teď v nich proplula ryba.

„Dášenka neuteče a já vám za to posekám celou louku až k trati. Jak jste říkala, že už na ni nestačíte!“

Rybí ocas potemněl. Výhodná nabídka. „Uvidíme,“ říká bába neutrálně. „Však jsem tu sekala sama celé údolí, ale teď už...“

Ráno za šera otvírám dveře a zívám. Ty vstáváš ze zápraží a jdeš se napít do rybníčka. Spala jsi u mne na prahu, na kamenech. Rozumím: Tady je bezpečné místo, sem si pro tebe bába netroufne.

„Tak jdem na to, moje zlato, ať to stojí za to!“ prohlásím a vydávám se na cestu rosou; je hustá a šedá. Než dojdu k bábinu stavení, jsem urousaná do pasu, u nás v údolí bují tráva do veliké výšky. Setřásám kapky, v rose za mnou zůstává široká cesta, jdeš těsně za mnou, štítivě kladeš tlapky, nemáš ráda vodu v kožiše. Nedávno jsi ležela čumákem v potoce.

Bába už čeká. Pestrý šátek pevně ovázaný, bedlivě sleduje, jak zápasím s kosou. Tráva je přezrálá, podesychá. Je v ní spousta kopřiv, tlusté stonky, které neznám jmény, hořce a prašně voní.

Kosa je královský nástroj, cosi jako housle. Symfonie lehkých, téměř bezděčných pohybů – a už se noří pažit hladce ostříhaný jak ježek na hlavě amerického kluka. Tak jsem to obdivovala na kysuckých stráních, kdysi, když jsem se chtěla stát šípkovým keřem. Senoseč jako souboj fleretem. Krásně sekat kosou, legitimní ctižádost ruské šlechty. Tráva se poddajně klade do rovných řádků a nebohý Levin vášnivě usiluje vyrovnat se svým mužikům. Kteří z něho mají legraci.

Kdo ještě dnes seká kosou? Kdo to dovede.

Velmi ráda bych to uměla aspoň tak špatně jako milý hrabě, ale brání mi v tom navíc genderový problém. „Pro chlapy kosa, pro ženský srp,“ hlásala moje babička. Kosa visívala vysoko na jasanu, mimo dosah nevyvolených.

Rozháním se divoce, neumím to, jsem směšná, Dášenka je rozumná, drží se ode mne dál.

„Neumí to, je směšná,“ myslí si o mě bába, „dlouho nevydrží, kosu má po druhý v ruce. Říkat jí to nebudu, tak chytrá jsem taky... Pány učit, sebe mučit!“

Už se pěkně potím. Teď mi začne bába říkat, jak na to mám jít správně, jak je to vlastně snadné, a já si useknu nohu... Bába tu stojí, nepotí se, ráno se myla ve studené vodě.

„Neříká nic, je chytrá... Bodejť! Může být ráda, že jí tu seču, špatně, ale přece, strniště je vysoké a nerovné, ale tráva padá...“ říkám si v duchu nahlas a usiluji o jakýsi rytmus. Ty, Dášenko, jistě zřetelně vnímáš, jak se naše pachy prolínají. Mám dojem, že se bavíš. Čteš si v nás jak v knize. Pes pozná z pachu emoce přesněji než my z velkých písmen.

„Mizerně, ale přece, snad vydrží až k třešni, k třešni by mi to stačilo, ať mám místo pro husy…“ bábin pach je napjatý a věcný.

„Husa, husa je tahle panička, ale mladá husa. Mladý lidi člověk potřebuje... když už sám nemůže...“

Můj pach se patrně mění, cosi mě začíná bolet. Vlastně mne bolí všechno, držím tělo v křeči. Tytam jsou úvahy o Levinově bezmocném hledání obyčejnosti. Hlava se prázdní.

„Vydržím, sakra, vydržím, musím vydržet... Plýtvám silou... Kdo to umí, vydrží. Při zemi, polehoučku, metodicky... Příště si vezmu rukavice...“

Kosím nyní pomaleji, ale pohyb je – doufám – rytmičtější.

„Už ti praskaj puchejře? Než to dotáhneš do mozolů, pár ti jich praskne... Žádná škoda, jsi panička z města, a ruce máš přitom jak kopyta... ošklivý ruce máš,“ říká si bába a dívá se na svoje. Má úzké tvrdé vymydlené dlaně, na levé chybí palec.

Slunce už je vysoko a louky pořád dálka nedohledná. Už ani není zběsilost a nejsou obavy, jen únava.

„Já teď půjdu domů vařit a navečer zase přijdu,“ ozývám se posléze věcně a otírám kosu.

„Tak tak, a tu kosu tu nechte, já vám ji naklepu,“ odpoví mi stejně věcně bába. O tobě nepadne ani slovo. Jako by tě neviděla. Vracím se a ty jdeš krok za mnou.

(Dášenčina verze)

Došla na zápraží a já taky. Vešla do dveří – a kdybych včas necouvla, práskly by mě do čumáčku. Zavřela mi je před nosem. Včera mi je taky zavřela před nosem. Pokaždé mi je zavře před nosem.

Sedám si a čekám.

Dveře se zase otvírají, stojí v nich ona a říká: „Poslouchej, Dášenko. Aby bylo jasno. Ty nejsi moje a já se o tebe starat nebudu. Nechci se starat vůbec o nikoho! Proto do domu nesmíš. Když jsi tady, jsem ráda. Mám tě ráda, abys věděla! Ale je to úplně tvoje věc, rozumíš, jestli tu chceš být, nebo ne! Já ti nic nedám!“

Křičela na mne! Proč? Ale držela mě při tom za uši. Za hlavu mě držela, cítila jsem v srsti její prsty. Mám na krku hodně dlouhé chlupy, takovou bílou hřívu. Říkala, že mě nechce, ale ty prsty mě chtěly. To byl matoucí zážitek. Zasmála jsem se na ni a šla jsem kousek dál. Tvářila jsem se, že se velice zajímám o krtčí hromádku, která se tu do rána objevila. A pak se v té hromádce pohnul krtek a o krtky se já zajímám doopravdy. Co mi má ona co dávat? Kde by pro mne vzala tak dobrého krtka? To, co žere ona, bych já do huby nevzala. Zelí i s košťály. Umíte si to představit? Dobře si o ní bába myslí, že je husa!

Já prý patřím té bábě! Jenže já ji za paní uznat nehodlám. A bába to ví. Je – podle mého – mnohem chytřejší než tahle osoba, která neví, co chce. Je podobnější nám než lidem.

Bába se na mne usmívá a dokonce mě hladí. Před lidmi, když to někdo vidí. A já se dám, i když ta ruka je falešná. Mezi lidmi jsem v bezpečí, protože ta ruka se lidí bojí, nechce s nimi do veřejného střetu. Chtěla by mě zas uvázat, má instinkt lovce, cítím, jak na to myslí. Uvázala by mě. Chce to jen maličkost – aby mě chytila samotnou na svém dvorku. A na to si dám pozor. Já už jsem si vybrala. Já, Dášenka, patřím sama sobě.

Kolik marnosti se vejde do oříšku?

Kolik štěňat nosí fena v bříšku?

Spolkne liška lišku?

Mne, Dášenku, často napadají divné věci. Asi je to tím, že patřím sama sobě, že nemám paní. Výhoda je v tom, že mám svůj prostor mezi ušima jenom sama pro sebe. Kdybych měla paní, musila bych myslet na ni, a co horšího, abych jí byla věrná a nablízku, musela bych myslet její hlavou. Byla by to má povinnost. A to by byla hrůza, vůbec bych nechtěla mít v hlavě to, co bába!

Naučila jsem se od ní měřit čas podle vlaků, které nám tu projíždějí. Obě dvě neumíme hodiny, ta kulatá věc s hýbavými pracičkami nám nic neříká, ale máme tu přece vlak a ten se přehlédnout nedá. Neděle je ten den v týdnu, kdy od nás z údolí odjíždějí chalupáři a my, co tu jsme pořád, tu zůstaneme přes týden sami. Což mi moc nevadí, naopak, ale bábě to vadí moc.

Když přejede podvečerní vlak, bere ji to nejvíc. Nemá stání, doma nevydrží, musí někam jít, musí mluvit a mluvit! Čpí strachem, bojí se mlčet. Zvláštní, čeho se lidé bojí. Zřejmě proto, že má v hlavě takové lezavé šedé netrpělivé páry, válejí se tam a zebou. Neznám k nim slovo, protože bába je taky neumí pojmenovat. Jen musí být s někým pohromadě, tomu rozumím. Já bych ten někdo třeba mohla být, ale nebudu. Tůhle!

Koniec ukážky

Table of Contents

I

II

Další knihy nakladatelství VIKING