Ukážka z elektronickej knihy

Vzor citace: GŘIVNA, T., SCHEINOST, M., ZOUBKOVÁ, I. a kol. Kriminologie. 4. vyd. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2014. 536 s.Právní stav publikace je k 1. 9. 2014.

Lektorské posouzení: prof. JUDr. Helena Válková, CSc. prof. PhDr. Květoň Holcr, DrSc.

© Mgr. Igor N. Barilik, MSc., JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D., PhDr. Martin Cejp, CSc., PhDr. JUDr. Jana Firstová, Ph.D., doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D., Mgr. Jakub Holas, JUDr. Jaromír Hořák, Ph.D., Mgr. et Mgr. Kateřina Kudrlová, PhDr. Alena Marešová, Ph.D., PhDr. Marcela Moulisová, Ph.D., prof. JUDr. Jan Musil, CSc., doc. JUDr. Jana Navrátilová, Ph.D., Mgr. Zuzana Podaná, Ph.D., JUDr. Bc. Jiří Říha, Ph.D., PhDr. Miroslav Scheinost, PhDr. Jan Tomášek, Ph.D.,

PhDr. Kazimír Večerka, CSc., JUDr. Petr Zeman, Ph.D., doc. JUDr. Ivana Zoubková, CSc., 2014

ISBN 978-80-7478-614-3 (váz.)

ISBN 978-80-7478-615-0 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2014 jako svou 1791. publikaci. Odpovědná redaktorka Iva Rolečková. Jazyková korektura Lucie Maršíková. Vydání čtvrté, aktualizované. Stran 536. Sazba Cadis Praha. Tisk Usługi Wydawniczo-Poligraficzne Paper&Tinta, ul. Ceglana 34, 05-270 Nadma, Polsko.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Seznam autorů

Mgr. Igor N. Barilik, MSc.

– kapitola III spolu s JUDr. Jaromírem Hořákem, Ph.D., Mgr. Zuzanou Podanou, Ph.D., a PhDr. Janem Tomáškem, Ph.D.

JUDr. Lukáš Bohuslav, Ph.D.

– kapitola X spolu s doc. JUDr. Bc. Tomášem Gřivnou, Ph.D.

– kapitola XXII

PhDr. Martin Cejp, CSc.

– kapitola VIII spolu s Mgr. et Mgr. Kateřinou Kudrlovou

PhDr. JUDr. Jana Firstová, Ph.D.  – kapitola IX

doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D.

– kapitola I

– kapitola II

– kapitola X spolu s JUDr. Lukášem Bohuslavem, Ph.D.

– kapitola XIII

– kapitola XV spolu s Mgr. et Mgr. Kateřinou Kudrlovou

Mgr. Jakub Holas  – kapitola XVI

JUDr. Jaromír Hořák, Ph.D.

– kapitola III spolu s Mgr. Igorem N. Barilikem, MSc., Mgr. Zuzanou Podanou, Ph.D., a PhDr. Janem Tomáškem, Ph.D.

Mgr. et Mgr. Kateřina Kudrlová, tajemnice autorského kolektivu

– kapitola VIII spolu s PhDr. Martinem Cejpem, CSc.

– kapitola XV spolu s doc. JUDr. Bc. Tomášem Gřivnou, Ph.D.

PhDr. Alena Marešová, Ph.D.

– kapitola IV

PhDr. Marcela Moulisová Ph.D.

– kapitola XXI

prof. JUDr. Jan Musil, CSc.

– kapitola V,

– kapitola XVIII spolu s PhDr. Miroslavem Scheinostem

doc. JUDr. Jana Navrátilová, Ph.D.

– kapitola VII

Mgr. Zuzana Podaná, Ph.D.

– kapitola III spolu s Mgr. Igorem N. Barilikem, MSc. JUDr. Jaromírem Hořákem, Ph.D., a PhDr. Janem Tomáškem, Ph.D.

JUDr. Bc. Jiří Říha, Ph.D.

– kapitola XVII

PhDr. Miroslav Scheinost

– kapitola XII spolu s doc. JUDr. Ivanou Zoubkovou, CSc.

– kapitola XVIII spolu s prof. JUDr. Janem Musilem, CSc.

PhDr. Jan Tomášek, Ph.D.

– kapitola III spolu s Mgr. Igorem N. Barilikem, MSc., JUDr. Jaromírem Hořákem, Ph.D., a Mgr. Zuzanou Podanou, Ph.D.

PhDr. Kazimír Večerka, CSc.

– kapitola VI spolu s doc. JUDr. Ivanou Zoubkovou, CSc.

– kapitola XX

JUDr. Petr Zeman, Ph.D.

– kapitola XIV

doc. JUDr. Ivana Zoubková, CSc.

– kapitola VI spolu s PhDr. Kazimírem Večerkou, CSc.

– kapitola XI

– kapitola XII spolu s PhDr. Miroslavem Scheinostem

– kapitola XIX

Seznam použitých zkratek

Zkratky právních předpisů

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákon

zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva o právech dítěte

sdělení Federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb., o Úmluvě o právech dítěte

Úmluva o kybernetické kriminalitě

Úmluva Rady Evropy č. 185 o kybernetické kriminalitě

Ústava

zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zák. o obětech t. č.

zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů a o změně některých zákonů (zákon o obětech trestných činů)

zák. o silničním provozu

zákon č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu)

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

Ostatní zkratky

an

a následující

CDPC

Evropský výbor pro trestní problematiku (European Committee on Crime Problems)

ČKS

Česká kriminologická společnost

ESC

Evropská kriminologická společnost (European Society of Criminology)

EU

Evropská unie

IKSP

Institut pro kriminologii a sociální prevenci

NCKB

Národní centrum kybernetické bezpečnosti

OBSE

Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě

OECD

Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (Organisation for Economic Co-operation and Development)

OPL

omamné a psychotropní látky

OSN

Organizace spojených národů

PMS

Probační a mediační služba České republiky

RVPK

Republikový výbor pro prevenci kriminality

SKPV PČR

Služba kriminální policie a vyšetřování Policie České republiky

UNICRI

Mezinárodní institut OSN pro výzkum kriminality a trestní justice (United Nations Interregional Crime and Justice Research Institute)

Předmluva ke čtvrtému vydání

Vysokoškolským studentům i dalším zájemcům o kriminologii předkládáme učebnici, která navazuje na tři úspěšná vydání z let 2001, 2004 a 2008. Od posledního vydání uplynulo téměř šest let. V období těchto šesti let došlo k mnoha změnám. Jedna z těchto změn se týká i výuky kriminologie na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze. Původně jednosemestrální předmět Kriminologie byl z důvodu velkého zájmu studentů rozšířen na výuku ve dvou semestrech. V jednom semestru se vyučuje obecná část kriminologie pod názvem Kriminologie I, ve druhém pak zvláštní část pod názvem Kriminologie II. Proto byla i učebnice rozdělena do těchto dvou částí při zachování jediného svazku. Ostatně v obdobném členění se vyučuje kriminologie i na Policejní akademii České republiky.

Učebnice obsahově pokrývá základní kriminologická témata, ve zvláštní části je věnována pozornost jak tradičním druhům kriminality, jako je kriminalita majetková nebo násilná, tak i novým jevům, jako např. kybernetické kriminalitě nebo kriminalitě právnických osob. Nebylo ambicí autorského kolektivu podat podrobný a vyčerpávající obsah oboru kriminologie, nýbrž poskytnout v přehledu komplexní představu o kriminologii a jejím předmětu. Z této koncepce se vymyká jen kapitola o kriminologických směrech a školách, kterou však považujeme pro pochopení celého oboru za stěžejní. Zájemci o hlubší kriminologické poznatky v jiných otázkách mohou nalézt odpovědi především v odborné literatuře, na kterou v učebnici odkazujeme. V tomto směru je k dispozici i odlišné a podrobnější učebnicové zpracování jiného autorského kolektivu pod vedením prof. JUDr. Heleny Válkové, CSc., a doc. JUDr. Josefa Kuchty, CSc., které vyšlo v nakladatelství C. H. Beck v roce 2012.

Kolektiv autorů této učebnice tvoří především učitelé Právnické fakulty Univerzity Karlovy, Policejní akademie ČR a Institutu pro kriminologii a sociální prevenci. Od posledního vydání došlo ke změnám v autorském kolektivu. Jeden z jeho vedoucích, doc. JUDr. Josef Zapletal, CSc., bohužel zemřel. Stejný osud postihl i dalšího člena autorského kolektivu, JUDr. PhDr. Otakara Osmančíka, CSc. Vedení učebnice se pro svůj věk vzdal i prof. JUDr. Oto Novotný, CSc., kterému patří poděkování za to, že vůbec učebnice v roce 2001 vznikla. Nezpochybnitelnou zásluhu má též na rozvoji kriminologie jako oboru v České republice. V mnoha směrech na jeho myšlenky i celkovou koncepci díla toto čtvrté vydání navazuje. Celkově došlo k doplnění autorského kolektivu o mladší kolegyně a kolegy, kteří jsou příslibem toho, že kriminologie jako obor bude mít i nadále své pevné místo ve výuce na vysokých školách.

V Praze dne 12. října 2014

doc. JUDr. Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D. za autorský kolektiv

DÍL PRVNÍ

OBECNÁ ČÁST

KAPITOLA I

Pojem, předmět a úkoly kriminologie

§ 1 Pojem a předmět kriminologie

Pojem „kriminologie“ je latinsko-řeckého původu. Jde o složeninu vzniklou z latinského slova „crimen“ (zločin) a řeckého slova „logos“ (zde ve smyslu věda, nauka, učení). Mohli bychom tedy definovat kriminologii jako nauku o kriminalitě (zločinnosti). Abychom se mohli blíže zabývat předmětem kriminologie, je třeba objasnit klíčový pojem „kriminalita“ neboli „zločinnost“.

Udává se, že pojem „kriminologie“ poprvé použil francouzský antropolog Paul Topinard v roce 1879. V roce 1885 byla vydána právníkem Raffaelem Garofalem kniha s názvem Criminologia.[1] Hned v první části knihy nazvané „Zločin“ se tímto pojmem zabývá. Už tehdy si tento italský myslitel byl vědom toho, že definice zločinu nemusí být jednoznačná. Upozorňuje, že z právního hlediska má toto slovo jiný obsah než z hlediska sociologického. Podle něj je nutné rozlišovat mezi přirozeným zločinem a legální definicí zločinu. Přirozeným zločinem – crimen naturale – je takový čin, u něhož konvence nehraje žádnou roli. Je ze své povahy za zločin považován v každé lidské společnosti nezávisle na okolnostech a potřebách v konkrétní době a na určitém místě nebo specifických zájmech zákonodárce (delicta mala per se), jako např. vražda, znásilnění či loupež. Naproti tomu jsou pak jednání, která jsou prohlášena trestnými činy (a tedy i zakázána) pouze v určité době nebo jen v některých kulturách (delicta mere prohibita). Vedle termínu „zločin“ věnoval Garofalo pozornost též zločinci a obecně i trestání.

I dnes lze rozlišovat mezi juristickým (legálním) a sociologickým pojetím kriminality. Předností juristického pojetí je jeho určitost. Zločinem se podle tohoto pojetí rozumí pouze to, co za zločin (ve smyslu trestného činu) prohlásí zákonodárce. Pojem zločinnosti (kriminality) se pak kryje s obsahem zvláštní části trestního zákoníku, neboť ji tvoří jen trestné činy v tomto kodexu vyjmenované. Sociologické pojetí kriminality znamená hledání vlastního pojmu zločinu, vesměs zaměřeného na sociálně patologické jevy, i když nejsou regulovány trestním právem. Zde vidíme určité nebezpečí bezbřehosti sociologického pojetí. Proto je třeba vymezit jeho hranice určitým vztahem k legálnímu vymezení kriminality. Zpravidla jsou zkoumány sociálně patologické jevy, které s trestnou činností souvisí a mají též často charakter jedné z příčin trestného činu (např. alkoholismus, abusus omamných a psychotropních látek, prostituce, extremismus apod.). Sociologický přístup k pojmu kriminality umožňuje kritický pohled na platné právo. Sociologicky zaměřená kriminologie poskytuje poznatky pro úvahy o kriminalizaci či dekriminalizaci určitých společenských vztahů. Důležitá je též pro pochopení důvodů, které k trestnému činu vedou. Výchozím bodem kriminologického bádání by mělo být legální pojetí kriminality a korektivem jeho sociologické vnímání.

Už v období před vydáním Garofalovy monografie Criminologia se některým aspektům zločinnosti věnovali i další myslitelé jako jednotlivci. Z nich za zmínku stojí především Cesaro Beccaria, který v roce 1764 vydal studii O zločinech a trestech,[2] jež byla ostrou kritikou tehdejšího trestního zákonodárství a soudnictví. Často se též poukazuje na práci Angličana Johna Howarda Stav věznic v Anglii a Walesu (1777),[3] jež je kritickou studií věznic, které navštívil během svých studijních cest. Sám pak navrhl jejich reformu. V 19. století vznikají nejen první kriminální statistiky, ale i první analýzy těchto statistik, zejména ve Francii a v Belgii (A.-M. Guerry, A. Quetelet).[4] Ve všech těchto směrech lze shledávat počátky budoucí kriminologie a kriminologického myšlení.

Kriminologie jako samostatná věda vzniká v druhé polovině 19. století v souvislosti s italskou pozitivistickou antropologickou školou (Cesare Lombroso a jeho žáci Raffaele Garofalo a Enrico Ferri), která byla již skutečně školou kriminologickou.

V souvislosti s historicko-společenským vývojem dochází k rozšíření předmětu zkoumání a tím i pojmovému vymezení kriminologie. Zločin je chápán jako narušení společenského vztahu a je nutné jej zkoumat v souvislosti s tímto narušením. Proto předmětem kriminologie je nejen zločin jako takový, ale též jeho pachatel a oběť, stejně jako příčiny, které k zločinu vedly. Je třeba si klást otázky nejen po charakteristice pachatele, ale i oběti trestného činu. Tzv. klinická kriminologie se zaměřuje na pachatele – jednotlivce, zabývá se především jeho charakteristikami. Problematice oběti trestného činu se věnuje relativně samostatná část kriminologie – viktimologie (nauka o oběti). Už R. Garofalo, ale i další předchůdci kriminologie věděli, že je žádoucí se zabývat také způsoby, jak kriminalitu omezit, jak ji kontrolovat, ať již formou represe, nebo prevence (profylaxe). Rovněž kontrola kriminality je tedy předmětem kriminologie. Do této oblasti je třeba začlenit i nauku nazývanou penologie, která zkoumá trestní sankce, jejich výkon a jejich účinky.

V posledních desetiletích se kriminologické výzkumy zaměřují také na zkoumání účinnosti a organizace trestní spravedlnosti, což potvrdil v roce 1988 10. kongres Mezinárodní kriminologické společnosti.

Jestliže je nesnadné vymezit jednoznačně předmět zkoumání kriminologie, tím spíše je obtížné vymezit přesně pojem kriminologie. Nejednotnost vymezení pojmu kriminologie je zřejmá i z českých a zahraničních učebnic. Pro účely této učebnice se při vědomí značného zjednodušení přidržíme vymezení kriminologie jako vědy o kriminalitě (zločinnosti), o jejích pachatelích a obětech a o její kontrole.

§ 2 Základní přístupy k poznávání kriminality

Pro poznávání kriminality se dále přidržíme dvou základních přístupů jejího zkoumání:

a) Fenomenologický (morfologický) přístup – tj. popis kriminality, resp. jednotlivých druhů kriminality, pomocí popisu stavu, struktury a dynamiky kriminality, kdy základem popisu je analýza dat získaných především z kriminálních statistik, ale i z jiných zdrojů (např. z viktimizačních výzkumů, zejména jde-li o zjištění latentní části kriminality).

b) Etiologický přístup – tj. zkoumání příčin kriminality, resp. jednotlivých druhů kriminality, za účelem vysvětlení její geneze, neboť jedině tak lze přikročit k efektivní kontrole kriminality.

Teprve po poznání kriminality lze přistoupit k její kontrole tak, aby byla efektivní. Kontrolou kriminality zde rozumíme úsilí státu i společnosti o udržení kriminality v určitých přijatelných mezích nebo o její omezování. Kontrola kriminality se uskutečňuje prostřednictvím represivních (trestnou činnost potlačujících) či preventivních (trestné činnosti předcházejících) strategií. Represivní strategie se uskutečňují hlavně v rámci trestněprávní kontroly kriminality, kterou aplikují orgány činné v trestním řízení a vězeňská služba. Proto se též označuje za formální kontrolu kriminality. Preventivní strategie se uskutečňují hlavně v rámci kriminální prevence (kriminální profylaxe), kterou provádí zejména rodina, škola, média, spolky a veřejnost. Jde o tzv. neformální kontrolu kriminality.

§ 3 Charakteristika kriminologie jako vědního oboru

Kriminologie je samostatná společenskovědní disciplína. Její samostatnost je dána specifickým předmětem zkoumání, kterým je kriminalita. Kriminalita jako sociálně patologický fenomén má aspekty společenské i osobnostní, sociologické, psychologické, psychiatrické, pedagogické, trestněprávní a jiné, a proto je kriminologie naukou na pomezí několika vědních disciplín, naukou multidisciplinární. Není však pouhým konglomerátem výsečí různých vědních oborů, může být popsána a interpretována pouze multidisciplinárním úsilím odborníků z celé řady vědních oborů. Při kriminologickém výzkumu se používá metod sociologických, psychologických, matematických a jiných. Tyto nejsou aplikovány nezávisle, ale musí být podstatně modifikovány a propracovány právě s ohledem na specifickou povahu předmětu zkoumání, jakým je kriminalita. Zdá se tedy, že nepostačuje multidisciplinární přístup, ale je třeba multidisciplinárně získané poznatky zpracovat interdisciplinárně.

Kriminologie je věda empirická. Základem poznání kriminality je kriminologický výzkum, jehož poznatky musí být přezkoumatelné. Kriminalita je reálný (existující) jev, který se kriminologie v první fázi snaží popsat. Tím se liší od trestněprávní nauky a trestní politiky, které jako normativní vědy zkoumají, co v oblasti kriminality být má, jaké normy by tu měly platit či platí, jak je vyložit. To však neznamená, že by kriminologie neměla svou teoretickou část. Výstižně to popisuje Kaiser,[5] který považuje za východisko a cíl kriminologického výzkumu prověrku kriminologických teorií. Výzkum člení do 3 fází, v teoretické fázi se z teorie odvodí hypotézy či hypotéza (např. že uvěznění pachatele zvyšuje riziko jeho recidivy), v empirické fázi se v daném směru zjišťují empirické poznatky a ve třetí fázi se zjištěná data porovnají s hypotézou.

Kriminologie se může orientovat na základní výzkum a na aplikovanou (praktickou) kriminologii, u které jde o aplikaci poznatků kriminologické vědy v praxi. Příkladem může být tzv. policejní kriminologie.

§ 4 Vztah k jiným vědám

Kriminologie má nejblíže k těm vědám, které se také zabývají kriminalitou, a proto je můžeme zahrnout pod zastřešující termín „kriminální vědy“. Sem patří nauka trestního práva, kriminalistika a kriminální politika.

Trestněprávní nauka se zabývá trestním právem hmotným i procesním především z hlediska právnědogmatického, používá při svém zkoumání juristických metod, patří mezi normativní vědy. Kriminologie zkoumá trestný čin a kriminalitu jako reálně existující fenomén, aplikuje při svém zkoumání metody empirických věd a je vedena úsilím o poznání pravdy. Jejich vzájemný vztah lze vyjádřit tak, že „trestní právo bez kriminologie je slepé, kriminologie bez trestního práva je bezbřehá“.[6] Kriminologie je pro trestní právníky reflexí společenské reality a může svými poznatky významně přispět při legislativních reformách.

Kriminalistika vypracovává efektivní metody odhalování a vyšetřování trestné činnosti a zpracovává i efektivní metody kriminalistické prevence. Její přínos ke zdokonalování trestněprávní kontroly kriminality záleží hlavně v tom, že zvyšuje pravděpodobnost rychlého a účinného trestního postihu.[7] Značné možnosti spolupráce obou disciplín záleží zejména v tom, že na jedné straně kriminalistika přejímá množství kriminologických poznatků pro vypracování kriminalistických metod a na druhé straně kriminologie využívá množství poznatků zjištěných v průběhu vyšetřování trestných činů (např. poznatky o kriminogenních faktorech).

Kriminální politika je součástí celkové politiky, která se zabývá kriminalitou jako politickým problémem a je orientována na systém sociální kontroly kriminality a jeho rozvíjení. Kriminologie dodává kriminální politice výzkumem získané a ověřené kriminologické poznatky. Kriminální politika tyto poznatky hodnotí, klasifikuje a doplňuje o zdroje pragmatické povahy. Nejvýznamnějším úkolem trestní politiky je reforma trestního práva, tedy procesy, jako je kriminalizace nebo dekriminalizace, nastavení sankčního systému apod.

S kriminologií souvisí i další vědní obory, zejm. forenzní disciplíny jako forenzní psychologie, soudní psychiatrie, soudní lékařství, soudní inženýrství apod. Jejich vztah souvisí s multidisciplinárním charakterem kriminologie. Tyto obory poskytují pro kriminologii celou řadu využitelných poznatků.

§ 5 Institucionalizace kriminologie v mezinárodním měřítku

Kriminalita jako masový jev existuje všude na světě. Proto je i úsilí kriminologů zaměřeno na výměnu zkušeností a mezinárodní spolupráci. Konečně existuje i tzv. srovnávací kriminologie, která se zabývá komparací kriminality i její kontroly v mezinárodním měřítku a v různých zemích.

Kriminologii je věnovaná pozornost také ze strany Organizace spojených národů. V jejím rámci působí Komise pro prevenci kriminality a trestní justici (Commission on Crime Prevention and Criminal Justice), jejíž počátky sahají do roku 1950. Tato komise především připravuje a organizuje kongresy OSN o prevenci zločinnosti a zacházení s pachateli, konané s pětiletou periodicitou. Kromě nich je ovšem organizována řada jiných, tematicky úžeji zaměřených mezinárodních seminářů a dalších akcí. Komise prosazuje standardy a normy OSN v oblasti trestní justice i preventivní programy (např. Standardní minimální pravidla pro opatření nespojená s odnětím svobody – tzv. Tokijská pravidla). Vedle komise působí v rámci OSN také Mezinárodní institut OSN pro výzkum kriminality a trestní justice (UNICRI), regionální instituty OSN vytvořené pro oblast Afriky (UNAFRI), Asie a Dálného východu (UNAFEI), Latinské Ameriky (ILANUD) a Evropy (HEUNI). V jednotlivých státech působí v rámci sítě OSN tzv. národní korespondenti pro oblast prevence kriminality a trestní justice, jejichž úkolem je především napomáhat v prosazování programu OSN v této oblasti. V roce 1991 byla vytvořena Mezinárodní vědecká a odborná poradní rada (ISPAC).

Mezi nejvýznamnější nevládní mezinárodní organizace patří Mezinárodní kriminologická společnost (SIC) se sídlem v Paříži, Evropská kriminologická společnost (ESC) se sídlem v Lausanne, Mezinárodní společnost sociální ochrany (ISSD) sídlící v Miláně a Mezinárodní společnost pro trestní právo (AIDP) sídlící v Paříži. Tyto společnosti pořádají vědecké kongresy. Rozsáhlou činnost vyvíjí Světová viktimologická společnost (World Society of Victimology), založená v roce 1979. Svým významem překročily hranice své země i německá Nová kriminologická společnost, založená v roce 1988, nebo Americká kriminologická společnost, založená v roce 1941.

V rámci Rady Evropy byl již v roce 1956 zřízen Evropský výbor pro trestní problematiky (CDPC) se sídlem ve Štrasburku. Výsledkem jeho činnosti je přijetí celé řady dokumentů (konvencí, protokolů, rezolucí a doporučení) z oblasti trestního práva a kriminologie (včetně penologie, např. Evropských vězeňských pravidel). Podpora rozvoje kriminologického výzkumu, jehož výsledky jsou jednoznačně považovány za východisko kriminální politiky, je svěřena Kriminologické vědecké radě Evropského výboru pro otázky kriminality zřízené již v roce 1963. Tato rada organizuje kriminologické výzkumné konference a kriminologická kolokvia k významným tématům.

Kriminologie se začala vyučovat v 90. letech 19. století na univerzitách v Itálii, Německu, Rakousku a Francii. Rozdílný byl vývoj v anglosaských zemích, kde je kriminologie vyučována na školách s důrazem na sociologické studium. Z nich je snad nejznámější Cambridžský kriminologický institut („Cambridge Institute of Criminology“) v Anglii, který byl založen v roce 1959. V zemích kontinentální Evropy možnost samostatného vysokoškolského kriminologického studia téměř neexistuje. Základní kriminologické vzdělání je možné získat nejčastěji vysokoškolským studiem práva, sociologie, psychologie či pedagogiky s následující postgraduální specializací na kriminologii nebo na některý z jejích oborů (např. na penologii). Jako jeden z předmětů je kriminologie v zemích kontinentální Evropy přednášena hlavně na právnických fakultách. Například v SRN v 80. letech bylo 60 % kriminologické výuky soustředěno na právnických fakultách, 17 % na sociologických a 6 % na lékařských oborech a zbytek v jiných institucích. Přibližně 10 % studentů německých právnických fakult se rozhoduje pro trestněprávní specializaci s kriminologií.[8]

§ 6 Institucionalizace kriminologie v České republice

Na přelomu 19. a 20. století bylo kriminologické myšlení rozvíjeno i v českém prostředí, a to především na univerzitní půdě a zejm. trestněprávními odborníky (August Miřička na Univerzitě Karlově, Jaroslav Kallab na Univerzitě Masarykově).

Byla to také Právnická fakulta Univerzity Karlovy, v jejímž rámci vznikl v roce 1926 Kriminologický ústav. Obdobná pracoviště vznikla následně též na právnických fakultách Univerzity Komenského v Bratislavě (1927) a Univerzity Masarykovy v Brně (1928). Po druhé světové válce – opět z podnětu pražské právnické fakulty – byl zřízen vědecko-výzkumný ústav kriminalistiky, brzy přejmenovaný na Výzkumný ústav kriminologický, a v polovině 60. let Kabinet pro kriminologii jako společné pracoviště právnické fakulty Univerzity Karlovy a Ústavu státu a práva ČSAV. I když později došlo ke zrušení těchto pracovišť, výuka kriminologie nezmizela a je i v současné době na právnických fakultách studentům nabízena jako povinně volitelný či výběrový předmět. Kriminologicky orientované výzkumy se v současné době začaly rozvíjet také na jiných institucích (katedra sociologie a katedra sociální práce Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, katedra kriminologie Policejní akademie ČR aj.).

Mimo univerzitní půdu se začátky institucionalizace kriminologie datují do roku 1960, kdy vznikl Vědecko-výzkumný ústav kriminalistiky, původně jako ústav tří resortů – generální prokuratury, Ministerstva spravedlnosti a Ministerstva vnitra. V jeho rámci se začaly rozvíjet i kriminologické výzkumy. Po roce 1966 došlo spolu se změnou názvu instituce na Výzkumný ústav kriminologický při Generální prokuratuře (VÚK) již k výlučné orientaci na kriminologický výzkum. Počátky činnosti ústavu byly spojeny s hledáním odpovědí na základní otázky teoretické i metodologické. V této době se ústav např. rozhodujícím způsobem zasloužil o zavedení systému postpenitenciární péče v Československu. V roce 1990 se Výzkumný ústav kriminologický přejmenoval na Institut pro kriminologii a sociální prevenci, což mělo především akcentovat prevenci jako efektivní nástroj kontroly kriminality a současně naznačit provázanost mezi kriminologií jako teoretickou i empirickou disciplínou a prevencí a trestní politikou jako jejím aplikovaným vyústěním. V roce 1994 přešel Institut pro kriminologii a sociální prevenci do působnosti Ministerstva spravedlnosti ČR.

Z několika nevládních organizací lze poukázat na Českou kriminologickou společnost (ČKS), která byla založena v roce 2012. Jejím cílem je podporovat rozvoj kriminologie jako samostatného a svébytného vědního oboru v České republice a umožnit intenzivní spolupráci mezi odborníky, kteří se zabývají kriminalitou a dalšími sociálně patologickými jevy. Ke splnění tohoto poslání ČKS organizuje národní i mezinárodní konference, semináře, přednášky a kurzy, spolupracuje s odbornými společnostmi, institucemi a organizacemi obdobného zaměření v České republice i v zahraničí, podporuje kriminologický výzkum a šíření, publikování a popularizaci kriminologicky relevantních informací a poznatků a podporuje výuku kriminologie na středních policejních a příbuzných školách a na vyšších odborných a vysokých školách.

Kromě ČKS již po léta aktivně pracuje sekce sociální patologie Masarykovy české sociologické společnosti. Semináře pořádané touto sekcí slouží každoročně jako místo setkávání kriminologů s odborníky z dalších společenskovědních oborů, čímž přispívají k multidisciplinárnímu pohledu na problematiku sociálně patologických jevů.

[1] GAROFALO, R. Criminologia. Roma–Torino–Firenze: Fratelli Bocca, 1885.

[2] Viz např. BECCARIA, C. O zločinech a trestech. Praha: Bursík a Kohout, 1893.

[3] HOWARD, J. The State of the Prisons in England and Wales. Warrington: William Eyres, 1777.

[4] GUERRY, A.-M. Essai sur la statistique morale de la France. Paris: Crochard, 1833. QUETELET, A. Sur l’homme et le développement de ses facultés, ou Essai de physique sociale. Paris: Bachelier, 1835.

[5] KAISER, G. Kriminologie. 3. vyd. Heidelberg: C. F. Müller Verlag, 1996.

[6] JESCHECK, H.-H., WEIGEND, T. Lehrbuch des Strafrechts. Allgemeiner Teil. 5. vyd. Berlin: Duncker & Humblot, 1996, s. 41.

[7] Viz MUSIL, J. a kol. Úvod do kriminalistiky. Praha: Policejní akademie ČR, 1994, zvl. s. 27 a 93.

[8] KAISER, G. Kriminologie. 3. vyd. Heidelberg: C. F. Müller Verlag, 1996, s. 98 a 103. K otázkám kriminologické výuky viz dále EISENBERG, U. Kriminologie. 3. vyd. Köln–Berlin–Bonn–München: Carl Heymanns Verlag, 1990, s. 22 an.

Koniec ukážky

Table of Contents

Seznam autorů

Seznam použitých zkratek

Předmluva ke čtvrtému vydání

DDÍL PRVNÍ OBECNÁ ČÁST

Kapitola I Pojem, předmět a úkoly kriminologie

§ 1 Pojem a předmět kriminologie

§ 2 Základní přístupy k poznávání kriminality

§ 3 Charakteristika kriminologie jako vědního oboru

§ 4 Vztah k jiným vědám

§ 5 Institucionalizace kriminologie v mezinárodním měřítku

§ 6 Institucionalizace kriminologie v České republice

Kapitola II Stav, struktura a dynamika kriminality

Kapitola III Základní kriminologické teorie, směry a školy

§ 2 Počátky kriminologie: hledání zločinného jedince

§ 3 Kriminologie jako sociální věda: vznik hlavních kriminologických systémů ve 20. století

§ 4 Kriminologie v pohybu: 60. léta

§ 5 Neoklasická a environmentální kriminologie

§ 6 Kriminologie současná a budoucí

Kapitola VI Pachatel trestného činu

§ 2 Typologie pachatelů

§ 4 Analýza pachatelů stíhaných v ČR v roce 2013

Kapitola V Oběť trestného činu

§ 2 Viktimnost, viktimizace, újma způsobená oběti

§ 3 Typologie obětí

§ 4 Kriminální statistiky a výzkumy obětí trestných činů

§ 6 Význam viktimologie pro trestní právo hmotné a procesní

Kapitola VI Prevence kriminality

Kapitola VII Sankční politika a penologie

Kapitola VIII Kriminologický výzkum

§ 4 Výzkumné metody

§ 5 Výzkumné techniky

Kapitola IX Násilná kriminalita

§ 2 Fenomenologie násilné kriminality

Kapitola X Mravnostní kriminalita

§ 2 Sexuální kriminalita

§ 3 Kriminalita spjatá s prostitucí

Kapitola XI Majetková kriminalita

Kapitola XII Hospodářská kriminalita

§ 4 Etiologie hospodářské kriminality

Kapitola XIII Kriminologické aspekty korupce

§ 6 Kontrola korupce

Kapitola XIV Návykové látky a kriminalita

§ 3 Užívání návykových látek a závislost na nich

§ 4 Návykové látky jako kriminogenní faktor

Kapitola XV Kyberkriminalita

§ 2 Fenomenologie kyberkriminality

§ 3 Kontrola kyberkriminality

Kapitola XVI Extremismus

Kapitola XVII Kriminalita v dopravě

Kapitola XVIII Organizovaná kriminalita

§ 5 Kontrola organizované kriminality

Kapitola XIX Kriminalita proti mládeži

Kapitola XX Kriminalita mládeže

Kapitola XXI Kriminalita etnických menšin a cizinců

§ 5 Romské etnikum jako prototyp problémovosti minoritního postavení

§ 6 Etiologie trestné činnosti menšin a cizinců

§ 7 Kontrola kriminality menšin a cizinců

Kapitola XXII Kriminalita páchaná právnickými osobami1

§ 2 Etiologie kriminality páchané právnickými osobami