OSTENDE

1936 — LÉTO JEDNOHO PŘÁTELSTVÍ

VOLKER

WEIDERMANN

BRNO 2015

Ostende. 1936 — Sommer der Freundschaft

Volker Weidermann

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne / Germany, 2014

Originally published in the German language as

“Ostende. 1936 — Sommer der Freundschaft”

by Volker Wiedermann

Cover picture © plainpicture/donkeysoho

Photo page 161 © ISIFA / Gettyimages Editorial

Translation © Tomáš Dimter, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014, 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-201-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-444-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-445-4 (Formát MobiPocket)

TADY NAHOŘE U MOŘE JE LÉTO, NA SLUNCI ZÁŘÍ barevné plážové domky. Stefan Zweig sedí v lodžii ve třetím patře bílého domu na širokém bulváru v Ostende. Dívá se na moře. Vždycky o tom snil, o tom širokém pohledu do léta, do prázdna, kdy bude jen psát a pozorovat. O poschodí výš bydlí jeho sekretářka Lotte Altmannová, která je už dva roky také jeho milenkou, zanedlouho sejde dolů a přinese psací stroj, on jí bude diktovat svou legendu a přitom se stále vracet k místu, kde to pořád nějak drhne, a Zweig nebude vědět, co s tím. Takhle je to už několik týdnů.

Možná by si věděl rady Joseph Roth. Starý přítel, kterého později potká v bistru jako každé odpoledne onoho léta. Nebo někdo jiný, někdo z posměváčků, cyniků, milovníků, sportovců, pijáků, řečníků, mlčících pozorovatelů. Někdo z těch, kteří vysedávají tam dole, na bulváru v Ostende, a čekají na to, až se budou moci vrátit do vlasti. Kteří si den co den lámou hlavu otázkou, jak by mohli přispět k tomu, aby se svět brzy začal otáčet jiným směrem. Aby se mohli vrátit do země, ze které pocházejí, a pak si jednou mohli zajet právě sem. Na tuhle pláž. Jako hosté. Teď jsou to lidé na útěku do světa dovolených. Ten zdánlivě vždy veselý Hermann Kesten, kazatel Egon Erwin Kisch, medvěd Willi Münzenberg, šampaňská královna Irmgard Keunová, velký plavec Ernst Toller, stratég Arthur Koestler, přátelé, nepřátelé, vypravěči příběhů vržení sem, do tohoto července, vrtochem světové politiky. Vypravěči proti zániku.

Stefan Zweig v létě 1936. Velkými okny vyhlíží na moře a se směsicí dojetí, plachosti a radosti přemítá o společenství uprchlíků, k němuž se zanedlouho zase připojí. Až donedávna byl jeho život nepřetržitým, velmi obdivovaným, velmi záviděným vzestupem. Teď ho přepadl strach, má pocit, že je spoután stovkami závazků, stovkami neviditelných pout. Neexistuje žádné řešení, žádné spočinutí. Ale ještě je tu tohle léto, kdy se má všechno obrátit k lepšímu. Zde, na tomto přeširokém bulváru s nádhernými bílými domy, velkým kasinem, tímto fenomenálním palácem štěstí. Letní nálada, nenucenost, zmrzlina, slunečníky, malátnost, vítr a pestrobarevné plážové domky.

*

Už je to dávno, co byl na tomhle místě, kde začalo neštěstí roku 1914, poprvé; se zprávami, kolportéry na příbřežní promenádě, kteří každý den vzrušeně vyvolávali, stále vzrušeněji a radostněji, protože právě dělali svůj životní obchod.

Především němečtí hosté jim rvali noviny z rukou. Kluci vykřikovali titulky: „La Russie provoque l’Autriche“, „L’Allemagne prépare la mobilisation“. A taky Zweig — bledý, vkusně oblečený, v brýlích s tenkou obroučkou — za nimi kvůli tomu jezdil tramvají, aby byl zprávám blíž. Ty titulky ho elektrizovaly, cítil se příjemně napjatý a vzrušený. Pochopitelně mu bylo jasné, že celý ten rozruch zanedlouho opět pomine. Ale v této chvíli si ho chtěl užít. Možnost velké události. Možnost války. Možnost velkolepé budoucnosti, světa v pohybu. Jeho radost byla převeliká, když se díval do tváří svých belgických přátel. V posledních dnech byli celí sinalí. Nebyli připraveni účastnit se té hry. Vypadalo to, že to všechno berou nějak moc vážně. Stefan Zweig se smál. Smál se neduživým skupinkám belgických vojáků na promenádě. Smál se psíkovi, který za sebou táhl kulomet. Smál se celé té posvátné vážnosti svých přátel.

Věděl, že se nemají čeho obávat. Věděl, že Belgie je neutrální země, že Německo a Rakousko by neutrální zemi nikdy nenapadly. „Můžete mě pověsit na tuhle pouliční lampu, jestli sem Němci napochodují,“ volal na přátele. Ti zůstávali skeptičtí. A s každým dnem byl jejich výraz ponuřejší.

Kam najednou zmizela jeho Belgie? Země vitality, síly, energie a intenzivního, jiného života. Právě tohle na této zemi, na tomto moři tolik miloval. A to byl také důvod, proč tak uctíval největšího belgického básníka.

Émile Verhaeren byl Zweigovou první duchovní láskou v životě. V něm coby mladý muž poprvé nalezl předmět bezvýhradného obdivu. Verhaerenovy básně otřásly Stefanem Zweigem jako do té doby nic jiného. Na nich si tříbil svůj vlastní styl, nejprve je napodoboval, později některé přebásnil a nakonec báseň za básní převedl do němčiny. Byl to on, kdo Émila Verhaerena uvedl do Německa a Rakouska a roku 1913 o něm vydal v nakladatelství Insel Verlag obdivnou knihu. V ní napsal: „A proto dnes nastal čas hovořit o Émilu Verhaerenovi, velikánovi a možná jediném z moderních autorů, kteří básnicky zachytili vědomý pocit současnosti, básnicky jej zformovali, o prvním spisovateli, jenž s nesrovnatelným nadšením a uměním navždy zvěčnil naši dobu v básních.“

I kvůli tomuto Verhaerenovu nadšení, této radosti ze života, jeho důvěře ve svět, vyrazil Stefan Zweig koncem června do Belgie, k moři. Aby posílil své vlastní nadšení z Verhaerenova nadšení. A aby spatřil toho, jenž zbásnil to, co Stefan Zweig převedl do němčiny. Jako například báseň Nadšení, která začíná takto:

Když budeme si úctu stále projevovat,

z nejhlubší víry, z žáru srdcí, co ho jest,

budete muset, básníci a myslitelé,

pro novou dobu novou pravdu vynalézt.

Jsou to hymny na život. Snové krajiny. S jasným pohledem tak dlouho pozorovat svět, dokud se sám od sebe neosvětlí a neodpovídá básni, která jej velebí. A tahle láska ke světu, toto nadšení, byly tvrdě vybojovány. S námahou vydobyty na temné skutečnosti.

Miluji pohled svůj a nervy, mysl jasnou

a teplý šepot krve v srdci, celém těle,

miluji svět a člověka a chci teď cele

nad silou, kterou do vesmíru vrhám, žasnout.

Vždyť život značí: přijmout, promarnit pak zase

a jenom touhy chtiví nadchnuli mě k žití,

kdož stáli jak já žádostivi jeho sítí

a moudrosti, jež rudým ohňům podobá se.

Našli se dva divocí vášnivci. Émile Verhaeren a Stefan Zweig. Jak jen se mladý Rakušan těšil na rozhovory s vnímavým mistrem.

Atentát na rakouského následníka trůnu na Zweigových cestovních plánech nic nezměnil. Svět jistoty se zdál bezpečný na věky věků. Krizí už Stefan Zweig prožil nemálo. Tahle byla stejná jako všechny ostatní. Přejde a nezbude po ní ani stopa. Jako v celém dosavadním životě.

Setkání si domluvili na druhého srpna, jenže pak si nějak vběhli do cesty už dříve, náhodou, když Zweig seděl modelem malíři Constantu Montaldovi v jeho ateliéru v Bruselu a Verhaeren se tam zastavil. Vousatému Belgičanovi připadal Zweigův překypující entuziasmus poněkud nepříjemný. Ale nechal si to líbit. Brzy se chtěli zase setkat a intenzivně o všem hovořit — o nových básních, nových dramatech a taky o lásce, o nových dámách. Zweigovo téma.

Předtím však, jak Verhaeren vzhledem k nadšení mladého Rakušana navrhl, by se Zweig mohl setkat s jedním z jeho přátel nahoře v Ostende. S poněkud zvláštním přítelem, připustil. Rád se nechává fotografovat na střechách svého města, jak hraje na flétnu, a taky je to malíř, kromě toho i tvůrce masek a karikaturista, dosud nepříliš úspěšný, lépe řečeno neúspěšný. První výstavu měl v obchodě s koberci, který patří jednomu jeho příteli. Jednou ročně pořádá maškarní ples, kdy se svými kamarády v kostýmech táhnou městem. Říká tomu „ples mrtvých krys“. Každý rok se ho účastní víc a víc lidí. Ten muž se jmenuje James Ensor. Verhaeren dal Zweigovi jeho adresu a doporučující dopis.

A Zweig tam vyrazil. Do obchodu Ensorovy matky, hned za pobřežní promenádou. Prodávala karnevalové masky a mušle a obrazy námořníků a vysušené mořské hvězdice. Úzký dům s velkými výlohami dole, ve kterých bylo tohle roztodivné zboží rozvěšené na vlascích. Zweig vstoupil. Ano, její syn je tam nahoře, prý jen ať jde klidně dál. Tmavá, úzká chodba s červeným běhounem, škodolibě se šklebící masky na zdech schodiště. Prošel kolem malé kuchyňky, červené emailové hrnce na sporáku, kapající kohoutek. Ve druhém patře seděl u klavíru muž v bekovce, tiše si pro sebe něco přehrával, zdálo se, jako by si ničeho nevšímal. Nad klavírem visel na stěně rozměrný obraz, mačkaly se na něm stovky lidí v šílených maskách, prahnoucí po neznámém cíli. Nepřirozené obličeje byly křiklavě barevné, s dlouhými nosy a prázdným pohledem. Ples mrtvých, lidová oslava smrti, všeobecná zběsilost. Zweig na ten obraz zíral jako uhranutý. Tohle nebyla jeho Belgie. Tady dlela smrt, tady byla smrt oslavována. Na kulatém stolku stála ve váze velká kytice zaprášených travin. Vpravo na krbové římse další váza s čínským dekorem, na ní šklebící se bezzubá lebka v dámském klobouku s uschlými květinami.

Muž za klavírem nepřestával hrát a tiše si pro sebe cosi mumlal. Stefan Zweig stál chvíli jako přikovaný, potom se otočil a po úzkých rudých schodech seběhl dolů, proběhl obchodem s mušlemi, ven na ulici, na slunce, zpátky na světlo. Chtěl odsud pryč, být zase bezstarostný, něco pojíst, znovu nalézt ztracenou rovnováhu.

Chvátal ke své průvodkyni. Jmenovala se Marcelle a přijeli sem společně. Fantastická žena. Nic k ženění, proboha, jen to ne, byla to spíš taková novelistická záležitost. Historka, o níž bude možné později psát. Náhlá, nečekaná intenzita života, které propadl, která jej strhla. Zběsilá, uchvacující vášeň. Takový příběh à la Stefan Zweig. Prožitá, aby se dala popsat.

Jeho opravdová láska, Friderike von Winternitz, zůstala doma v Rakousku. Nevznášela na něho žádné nároky, ani je vznášet nemohla, jelikož byla provdaná za jiného muže. A tak psala Zweigovi do Ostende, aby se s tou malou přítelkyní pěkně poměl. A užil si léto. Nádherné léto roku 1914, na něž bude Stefan Zweig vzpomínat i v pozdějších letech, kdykoli vyřkne slovo „léto“. Dvě ženy, slunce, moře, draci ve vzduchu, lázeňští hosté z celého světa, uctívaný básník, pomalu se vylidňující pláž.

Němečtí hosté opustili zemi jako první, potom Angličané. Zweig zůstal. Jeho vzrušení narůstalo. Dne 28. července vyhlásilo Rakousko válku Srbsku, k ruským hranicím napochodovaly vojenské oddíly. Teď začalo pomalu docházet i Stefanu Zweigovi, že by to mohlo být vážné. Koupil si jízdenku do rychlíku z Ostende na 30. července. Byl to poslední vlak, který onoho léta opustil Belgii směrem Německo.

Vagony byly přeplněné, lidé postávali na chodbičkách. Každý zaslechl nějakou jinou zvěst. Každé se věřilo, a když se vlak blížil k německým hranicím a najednou zůstal stát mezi stanicemi a Stefan Zweig zahlédl nákladní vlaky jedoucí v opačném směru, všechny zahalené plachtami, pod kterými bylo možné tušit obrysy děl, začal pomalu chápat, kam tento vlak jede. Míří do války, která se teď už nedá zastavit.

*

Stefan Zweig vjel přímo do víru událostí. Zapisoval si všechno, okamžitě, přesně a zuřivě do deníku, který si znovu začal vést. Nemohl spát, chvěl se, psal: „Jsem úplně zlomen, nemohu jíst, nervy jsou napjaté k prasknutí.“ Styděl se před přáteli, když ještě třetího srpna nebyl odveden. Dokonce i Hofmannsthal už narukoval. Především se ale styděl před ženami. Cítil jejich pohledy. Jako by se ho ptaly: Co tady ještě děláš, mladý muži? Sám netušil.

Vojenskou službu si kroutil doma u psacího stolu, pro noviny popsal svou cestu vlakem do války a sám před sebou se ospravedlňoval v deníku, že prý jen úplně poslední řádky jeho článku byly tak trochu lež. „Vídeň mi nikdy nepřipadala příjemnější,“ psal pro noviny, „a mám radost, že jsem do ní právě v tuto hodinu našel cestu.“ Do deníku si naproti tomu poznamenává: „Vídeň byla vzhůru nohama, když jsem tam 31. července dorazil. Lidé dlouhé hodiny obléhali mobilizační pokyny, které byly sepsány žalostnou němčinou, byly naprosto nesrozumitelné. Večer se někteří nutili do nadšení, válečné spolky, jenže to bylo teprve mdlé.“

Drobné lži. Byla válka. Pravda byla mrtvá.

Přesto Zweig uvěřil každému slovu, které četl v německých a rakouských novinách: otrávené studny v Německu, neozbrojení Němci jsou stavěni ke zdi a zastřeleni. A pak, čtvrtého srpna, zpráva, jež ho zasáhla jako blesk. Německo vpadlo do Belgie! Je to šílené, nebo geniální? Nemohl uvěřit, že by to mohlo dopadnout dobře. Německo a Rakousko bojovaly proti celému světu. Stefan Zweig by nejradši usnul, na celý půlrok, aby nemusel být svědkem tohoto zániku. Chvěl se po celém těle. Nikoli kvůli přátelům v Belgii, nikoli kvůli malé, neutrální zemi, do které vtrhly německé oddíly, aby se tak rychleji dostaly do Paříže. Nikoli kvůli jeho Belgii, oné nádherné zemi plné vitality, národnostního míšení, radosti ze života, smyslového potěšení, které ve své knize o Verhaerenovi pouhý rok předtím oslavoval coby ztělesnění pravé Evropy, jež hrdinně vzdoruje všem útočníkům. „Tehdy si nechtěli udržet nic než svůj jasný, bujarý život, svobodný, dionýský požitek, impérium žádostivých smyslů, chtěli si udržet svou přemíru jakožto měřítko. A s nimi zvítězil život.“ Jeho Belgie. Už dávno mu byla lhostejná. Zweig se teď chvěl jen a pouze kvůli Německu. A Rakousku.

Hnal se ulicemi Vídně a pátral po nových zprávách, nových zvěstech, nových hlášení o vítězstvích německé armády. Když se proslechlo, že za pár minut bude na ministerstvu války oznámeno velké vítězství, pádil tam spolu s tisícovkou Vídeňanů. Rojili se kolem osvětlených oken jako hmyz v noci. A zase žádné vítězství. Znovu probdělá noc.

Stefan Zweig chtěl pryč, do válečného pole. Nechal si narůst vousy, aby působil odhodlaně, divoce a připraven k boji. V den německého vpádu do Belgie sepsal závěť. Z trezoru v bance si vyzvedl značný finanční obnos. Do deníku si zapsal: „Německá vítězství jsou báječná!“ Plál. Slavil. Psal: „Konečně čerstvý vzduch!“ A tolik záviděl Berlínu jeho jásot.

Ještě o mnoho let později, už jako dávno světoznámý pacifista, jako světoznámý spisovatel, který prožil další zániky světa, napíše do své vzpomínkové knihy Svět včerejška, že i přes veškerý odpor, přes veškerou nenávist vůči válce by nikdy nechtěl o tyto srpnové dny přijít. V těchto dnech se všechno zhroutilo. Navždy a nenávratně zhroutilo. Přesto to byl velký okamžik. „Tisíce a statisíce lidí cítily jako nikdy předtím to, co raději měly pociťovat v míru: že totiž patří k sobě.“

Zweig psal uctivé dopisy Idě Dehmelové, choti Richarda Dehmela, nejhorlivějšího válečného dobrovolníka mezi německými spisovateli, který se už od prvních dnů války nečinil pouze na válečném poli, nýbrž také za psacím stolem a psal mimořádně zanícené, nacionalistické válečné básně. „I kdyby zničení státu znamenalo také konec tohoto věčného nádherného vypětí našeho lidu,“ psal Zweig paní Dehmelové, „tak tyto básně by nám stále připomínaly nebezpečí a celou vnitřní bídu.“

Naneštěstí i druhá strana psala básně. Bylo to devátého listopadu, kdy si Zweig do deníku poznamenal „malou katastrofu svého života“. Neboť jeho učitel, otec, předobraz, jeho velký belgický přítel Verhearen také básnil. Německé a rakouské noviny otiskly jeho verše jako odstrašující příklad. Byly to první Belgičanovy básně, které do němčiny nepřeložil Stefan Zweig. Ten se již dříve dozvěděl o Verhaerenových plánech psát o válce. A prostřednictvím jejich společného přítele Romaina Rollanda jej zapřísahal, aby „verši svěřil jen fakta a tím mu propůjčil i trvání, o jejichž jistotě je přesvědčen“. Jenže Verhaeren učinil z každé zvěsti o germánských krutostech lyrickou pravdu. Znásilněné dívky, odřezaná ňadra, uťaté nožičky dětí v kapsách německých vojáků. Vše v poetickém tónu obrazy zpitého básníka života, kterého Zweig tak uctíval.

Čeho byl ve Flandrách svědkem, ó jak truchlivé slunce,

v plamenech žen a v popelu měst,

dlouhého zděšení, zločinů náhlých,

po nichž germánský sadismus žíznil a prahnul.

Stefan Zweig nemohl pochopit, komu to věnoval svou veškerou lásku, svůj veškerý obdiv. Tyto řádky pocházejí od stejného muže, jenž pro něho ztělesňoval to nejlepší z Evropy, který jej naučil, „že pouze dokonalý člověk může být dobrým básníkem“. A Zweig se zoufale táže, zda to všechno nakonec nebyla jen lež — základ jeho života, překládání i básnění.

Nejhorší na této belgické básni byla výtka barbarství. Tvrzení, že v této německé válce všechno neprobíhá čestnými, civilizovanými prostředky. Válka, jak si ji představoval Stefan Zweig, znamenala hrdinství a odvahu obětovat se pro dobrou, nutnou věc. A také nepřátelé měli projevit dobré chování. „A tak by bylo mým největším štěstím, kdybych mohl jako důstojník vyrazit na koni proti civilizovanému nepříteli,“ napsal on, syn majitele textilky z Vídně, svému nakladateli Kippenbergovi do Německa. Zweig měl o válce značně romantické představy. Srdnatý jezdec s vybraným chováním a šavlí vyráží v sedle proti civilizovanému nepříteli, například proti Francouzům.

V těchto měsících nezáviděl Němcům jenom jejich vítězství, záviděl jim především jejich nepřátele. Zweig nechtěl bojovat proti Rusku, nechtěl bojovat proti barbarům, Slovanům, nepřátelům civilizace. V dopise svému německému nakladateli dal kromě toho jasně na srozuměnou, za koho by nutně bojovat nechtěl: za ony výspy dunajské monarchie, které byly v prvních měsících války ohroženy nejvíce. Oblasti poblíž ruské hranice, kde lidé mluvili polsky, rusky nebo jidiš. Neznámá, vzdálená, poněkud podivná východní území. Zweig psal Kippenbergovi: „To vysvětluje, proč se z rakouských intelektuálů ani jeden jediný dobrovolně nepřihlásil na frontu a proč se ti, kteří tam byli umístěni, dokonce nechali převelet — také nám schází ona souvislost, které jistě rozumíte. Brody jsou pro mě totéž co Insterburg, tady jsem zůstal chladný, tam bych se zničeně chvěl! Existuje toliko jediná spojitost, pouze jazyk je vlast v nejvyšším smyslu!“

ANO, BRODY BYLY STEFANU ZWEIGOVI LHOSTEJNÉ. Tohle místo ani neznal. Ve Vídni oněch let sotvakdo tušil, kde leží Brody, to malé město v Haliči na okraji monarchie. Pokud je někdo znal, pak jako synonymum bídy, jako domov ortodoxních východních Židů, trapného příbuzenstva asimilovaných západních Židů ve Vídni. Brody byly daleko. Za Brody nechtěl bojovat žádný Vídeňan, a už vůbec ne žádný vídeňský intelektuál, natož pak Stefan Zweig.

V malém pohraničním městě, které se na začátku války ocitlo v centru prvních bitev, nežilo ani dvacet tisíc lidí. Tři čtvrtiny obyvatelstva byli Židé. Brody bývaly mnoho let honosným obchodním městem, středobodem obchodníků z celého Ruska, Polska, Rakouska, jenže od zahájení železničního provozu na trase mezi Oděsou a Lvovem v roce 1879 se z města, kde vlak nikdy nezastavoval, stalo zapomenuté, od světa odříznuté místo.

Jeden mladý básník bude později na toto město vzpomínat následovně: „U nás doma panoval mír. Jen nejbližší sousedé byli nepřátelští. Opilci se zase usmiřovali. Konkurenti si netropili žádné naschvály. Mstili se raději na zákaznících a nakupujících. Každý půjčoval peníze každému. Všichni si navzájem dlužili peníze. Jeden neměl důvod druhému cokoli vyčítat.

Politické strany se netrpěly. Nerozlišovalo se mezi lidmi různých národností, protože všichni mluvili všemi jazyky. Židy bylo možné poznat jen podle jejich tradičních šatů a nadřazenosti. Občas došlo k malým pogromům. Ve víru událostí se na ně zase brzy zapomnělo. Mrtví Židé byli pohřbeni, okradení popírali, že by utrpěli nějaké škody.“

Tento spisovatel byl ctižádostivý, talentovaný Žid s krátkými, tmavými vlasy, mírně odstávajícíma ušima, výrazně modrýma očima a skeptickým pohledem. A dělal všechno pro to, aby mohl Brody co nejdřív opustit.

Byl to velmi dobrý student, své výpovědi rád stvrzoval rozhodným „to je fakt“, což tomuto muži, jenž si říkal Muniu, vyneslo přátelskou přezdívku Muniu Fakt. Vyrůstal s matkou Marií v domácnosti u dědečka Jechiela Grübela v domě bohatého krejčího uniforem Kalmana Ballona v Goldgasse. Otce nikdy nepoznal. Říkalo se, že prý odešel na obchodní cestu ještě před synovým narozením a nikdy se nevrátil. Říkalo se, že se zbláznil. Nebo že ho pomátl a zabil alkohol.

Skutečné Muniovo jméno bylo Joseph Roth. V roce 1913 se dostal na univerzitu v hlavním městě Haliče Lvově a už o půl roku později ve Vídni. Velikostí a leskem rakouského hlavního města byl okouzlen i vyděšen. Jedna z jeho prvních cest vedla k bytu obdivovaného básníka, aby mu poděkoval za jeho knihy, aby mu vyjádřil své uznání, aby ho mohl jen na chvíli spatřit nebo se aspoň podívat, kde bydlí. Tak se roku 1913 Joseph Roth ocitl před bytem Stefana Zweiga. A neměl odvahu zazvonit. Chvíli čekal před zavřenými dveřmi a pak, aniž ctěného muže byť jen zahlédl, odešel domů.

*

V létě roku 1914 byl Joseph Roth na dovolené doma v Haliči, v Brodech a ve Lvově. Zpráva o atentátu na rakouského následníka trůnu ho zastihla, právě když seděl se svým kamarádem Somou Morgensternem. Povídali si o studiu, mluvili o Vídni. Tušili, že přijde válka, a válka, to pro ně znamenalo: válka proti Rusku. Velice přáli Rusku porážku. Když roku 1905 Rusko prohrálo válku s Japonskem, byli ještě dětmi. Už tehdy pociťovali velkou radost. Tentokrát si byli jisti, že to bude stejné jako tehdy. S nimi osobně to všechno ale mělo pramálo společného.

Vtipkovali o hrozící válce, vyrazili do jednoho židovského hostince, nejlepšího ve Lvově, jak tvrdil Joseph Roth, jmenoval se Zehngut. Roth, bez otce, chtěl vědět všechno o otci Somy Morgensterna. Jak moc ho miloval, jak si přál, aby syn studoval práva, a tak dále. Vtom do lokálu vstoupil velmi starý muž, štamgast s bradkou do špičky. Roth ho fascinovaně pozoroval. Vyptával se Morgensterna, jak se vidí coby stařec. Prý o tom ještě nepřemýšlel. Roth podle svých slov dosáhne mimořádného věku, tím si byl jist. Udivenému příteli vysvětlil: „Pokaždé se vidím stejně — starý, vyhublý kmet. Mám dlouhý černý šat s dlouhými rukávy, jež mi téměř zakrývají ruce. Je podzim a já jdu na procházku do zahrady a vymýšlím lstivé intriky proti svým nepřátelům. Proti nepřátelům a také proti svým přátelům.“ To bylo poprvé, co o tom Somovi vyprávěl. Tento příběh bude v životě líčit ještě několikrát. On coby intrikující stařec s dlouhými rukávy.

Když vypukla válka, setkali se Morgenstern a Roth znovu, tentokrát ve Vídni. V deníku Neue Freie Presse se objevil titulek „Lvov stále v našem držení!“. To zůstane v následujících letech jejich pozdravem, i když už Rakousko bude dávno ztracené. Stejně jako Brody. Stejně jako celé císařství. Svět včerejška.

Ve stejné době seděl Stefan Zweig v kruhu přátel u moře a tak dlouho se smál světu, až najednou stál na okraji propasti a v krajní nouzi nasedl do posledního vlaku do vlasti. Kvapný odjezd, zpět do nížiny, velmi náhlý a nečekaný pro někoho, kdo si podobně jako Hans Castorp nestihl přečíst noviny, nebo když si je konečně přečetl, tak je nebral vážně.

Ještě o mnoho let později Zweig touží, aby se vrátilo zpět to léto jeho života. „Každý je povolán vrhnout své nepatrné Já do této žhnoucí masy, aby se tam oprostil od veškerého sobectví. Všechny rozdíly stavů, jazyků, tříd, náboženství byly na tento okamžik zaplaveny prudkým citem bratrství. Cizí lidé se oslovovali na ulicích, lidé, kteří se léta jeden druhému vyhýbali, si potřásali rukou, všude bylo vidět oživené tváře. Každý jednotlivec prožíval vzestup svého Já, už to nebyl ten dřívější izolovaný člověk, byl včleněn do davu, byl národem a jeho jinak bezvýznamná osoba dostala smysl.“

UŽ JE ZASE ČERVENEC. NOVÉ LÉTO V OSTENDE.

Pouliční lampy, na kterých se chtěl Stefan Zweig oběsit, stále stojí. A taky moře je stejné, ta dlouhá, rozlehlá pláž, velká, poněkud široká promenáda, velkolepé kasino s prostornou terasou, bistra, mramorové stolky před nimi, dřevěné plážové domky v písku. Na stolcích leží noviny, ale žádný mladý kolportér nevykřikuje ohrožující zprávy, ze kterých by si rakouští turisté mohli tropit legraci. Nálada na pláži je uvolněná, sezona právě začala, je horko, zdá se, jako by se toto léto na „královně plážových koupališť“, jak místo velebí reklamní letáky, shromáždila veškerá belgická mládež. Tady na bílé promenádě u Severního moře s domy vyzdobenými jako cukrářské pusinky, v červenci 1936 v Ostende.

Stefan Zweig vzpomíná — na poslední bezstarostnost, na svět, o němž se domníval, že bude existovat napořád, na svět stability, věčnosti. A na muže s bekovkou v říši mrtvých, přibližujících se mas, na říši mrtvých masek.

Ale Ostende je také vzpomínka na náhlou energii a intenzitu a sílu, na katapultující nový počátek, vytržení z malátné blaženosti, na zcela nečekanou možnost nového světa, možnost nečekaného pocitu sounáležitosti. I když tehdy začalo to velké ničení, které zaznívá až do tohoto léta, takže s tímto místem je navždy spojena naděje na nečekaný obrat světaběhu. Jak oduševnělý, mladý a vášnivý člověk byl tehdy, v roce 1914, Stefan Zweig!

Od onoho léta uběhlo dvaadvacet let. Mezitím se stal světovou literární hvězdou. Jeho jméno je v zahraničí tak známé jako jméno Thomase Manna, málokterý německojazyčný spisovatel prodává ve světě víc knih než on. Jeho novely, jeho historické biografie a Hvězdné hodiny lidstva jsou světové bestsellery. Stefan Zweig je miláček Štěstěny, patří mu žlutý zámeček v Salcburku na Kapucínském vrchu v lese nad městem, dopisuje si s duchovními velikány kontinentu, už dávno se oženil se svou tehdejší milenkou Friderike von Winternitz. A nyní, v tomto novém létě, je mužem svádějícím boj o duševní rovnováhu.

Zweig se o politiku staral pramálo, stejně tak o náboženství, tedy nikoli v současnosti, nikoli ve světě, ve kterém sám žil. V minulosti — to ano! U Marie Stuartovny, Marie Antoinetty, Josepha Fouchého, to znal každý historický, každý politický detail. Znal mechanismy moci a světových dějin, které ve svých knihách pokaždé vyprávěl jako příběhy lidí, jako příběhy několika mocných lidí. Nebo, občas, jako příběhy bezmocných lidí, kteří byli v této oslňující vteřině světa vyvoleni k tomu, aby změnili chod dějin. S ním a s jeho světem to nemělo nic společného.

Až v posledních letech začal v historických postavách črtat také sám sebe, v historických událostech zachycovat také přítomnost.

Před dvěma lety mu vyšla kniha o humanistovi Erasmu Rotterdamském a nedávno monografie Castelliův zápas s Kalvínem s podtitulem „Svědomí proti násilí“. Erasmus a Castellio, to jsou hrdinové, v nichž Zweig popisuje také sám sebe, ideály, o něž usiluje: svědomí proti násilí. Humanismus, internacionalita, tolerance a rozum. V životě a učení Erasma Rotterdamského spatřuje umění mírnit konflikty „dobrosrdečným chápáním“ a „přímo vůlí k porozumění“. V Kalvínově protihráči Castelliovi vidí velkého antiideologa, který pohrdá terorem a netolerancí a slovy bojuje tak dlouho, než — vyčerpán dlouhým bojem — umře bez vítězství. To, že se svou obhajobou tolerance a porozumění sklízí v poslední době především v emigrantských kruzích intoleranci a nepochopení, nejde Zweigovi do hlavy.

Ale jsou to roky rozhodnutí a rozhodnosti. Stefan Zweig píše ještě ze světa a o světě, který už neexistuje. Jeho ideál je zbytečný, nerealistický, směšný a nebezpečný. Jeho analogie se už na současnost, v níž má protivník ohromnou převahu, vůbec nehodí. K čemu je tolerance ve světě, kde hrozí, že člověk sám a všechno to, pro co žije a píše, bude zničeno?

„Bojujte, nebo mlčte,“ napsal mu Joseph Roth. Zweig nechce bojovat. Chce se v prvních letech po převzetí moci národními socialisty v Německu chovat tiše. I poté, co jsou jeho knihy páleny na Operním náměstí v Berlíně. Tiše — aby mohl dál v klidu pracovat, v klidu žít. A aby se přece jen podařilo, že se jeho knihy budou moci v Německu nadále prodávat, a on tak bude moci působit na tamní obyvatele, své čtenáře. Nějakou dobu to dokonce jistý účinek mělo. V prvních letech národněsocialistické vlády byly Zweigovy knihy v Německu ještě k dostání.

V létě 1936 je s tím definitivně konec. Jeho německý nakladatel Anton Kippenberg už nesmí jeho knihy vydávat, jenže Zweig zatím ještě nepřejde k některému z německojazyčných exilových nakladatelství jako Querido nebo Allert de Lange, jež sídlí v Amsterdamu. Přejde k malému rakouskému nakladatelství Herberta Reichnera, který, přestože je Žid, může své knihy v Německu ještě distribuovat, a proto mu řada emigrantů, mezi nimi i Roth, nadává do „Hitlerova židovského chráněnce“, ochotného přistoupit na jakýkoli kompromis, jen aby mohl s Německem dál kšeftovat. Pro Zweiga je Reichner kusem Rakouska, spojnicí se starou vlastí. On sám už tam téměř nejezdí. Od té doby, co v únoru 1934 prohledali jeho vilu na Kapucínském vrchu policisté s odůvodněním, že pátrají po zbraních Republikánského obranného svazu, je pro něho jeho vlastní dům ztracený. Tenhle zážitek pro něj nepředstavoval pouze urážku jeho díla, jeho působení, které bylo už drahně let ve znamení nenásilí, tohle byl také průnik státu do jeho světa, do chráněného prostoru jeho tvorby.

Teď je pro něho onen dům jen přítěží, vzpomínkou, muzeem jeho někdejšího života. Ještě když tam žil, připadal si v něm trochu jako v muzeu. Zweig byl sběratelem starožitností, zejména spisů, rukopisů, notových záznamů. Měl rukopisy Balzaka a Maupassanta, Nietzscheho, Tolstého, Dostojevského, Goetha, Gustava Mahlera, Mozarta a téměř všech významných současných spisovatelů. Ty všechny požádal o list papíru, příběh psaný vlastní rukou, takže vlastnil rukopis povídky Heinricha Manna Cesta k Hádu, novely Hermanna Hesseho Heumond, Volání života Arthura Schnitzlera, básně Oscara Wilda a Walta Whitmana, Richarda Dehmela, Paula Claudela a Huga von Hofmannsthala, dramata od Wedekinda a Hauptmanna, Píseň o lásce a smrti korneta Kryštofa Rilka od Rainera Marii Rilka, která začíná slovy:

Klusem, klusem, klusem, celý den, celou noc, celý den.

Klusem, klusem, klusem.

A zmužilost už je tak znavená a touha tak velká. Nikde hora na obzoru, sotva strom. Ničemu se tu nechce zvednout. Cizí chalupy žíznivě dřepí při zbahnělých studních. Nikde věž. A pohled pořád jeden a týž. Mít dvě oči je zbytečně moc.

Koniec ukážky