David Michie

DALAJLÁMOVA

MAČKA

A UMENIE PRIASŤ

Ukážka z elektronickej knihy

Nalaďte si inšpiratívne, duchovne orientované internetové rádio www.hayhouseradio.com

Dalajlámova mačka

a umenie priasť

David Michie

Z anglického originálu The Dalai Lama’s Cat and the Art of Purring

preložila Andrea Sporková

Zodpovedná redaktorka Ivana Bánová

Grafická úprava a sadzba Art D, www.art-d.com

Výroba tištěné knihy CPI Moravia Books s. r. o.

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydalo nakladateľstvo Synergie Publishing SE

www.synergiepublishing.com

Vydanie prvé

Copyright © 2013 David Michie

Translation Copyright © 2014 Synergie Publishing SE

Originally published in 2013 by Hay House Inc. USA

ISBN 978-80-7370-338-7 (váz.)

ISBN 978-80-7370-379-0 (e-kniha)

Mýliť sa je ľudské, priasť mačacie.

ROBERT BYRNE, spisovateľ

Prológ

Úžasné, tak ste napokon tu, aj keď vám to, s prepáčením, trvalo dosť dlho! Milí čitatelia, mám totiž pre vás odkaz. Nie je to bežný odkaz a určite to nie je odkaz od obyčajného človeka. Navyše je to niečo, čo sa týka vášho najhlbšieho osobného šťastia.

Nemusíte sa obzerať, kto stojí za vami, ani sa pozerať okolo seba. Táto správa je naozaj určená pre vás.

Tieto slová nebudú čítať všetci ľudia na svete – v skutočnosti si ich prečítajú len niektorí. Nemyslite si, že je náhoda, že ich čítate práve vy a práve v tomto okamihu svojho života. To, čo sa vám chystám povedať, je určené len pre tých z vás, ktorí majú mimoriadnu karmu – len čitateľom, ktorí majú so mnou určité karmické spojenie.

Možno by som radšej mala povedať s nami.

Ako už možno viete, som dalajlámova mačka, a odkaz, ktorý vám mám odovzdať, nie je od nikoho iného ako práve od Jeho Svätosti.

Ako sa opovažujem tvrdiť niečo také absurdné? Čo mi úplne preskočilo? Ak dovolíte, aby som sa vám stúlila v lone, hoci len obrazne, všetko vám vysvetlím.

Takmer každý milovník mačiek občas rieši dilemu: Ako povedať svojej mačacej spoločníčke, že odchádza? A nielen na predĺžený víkend.

Spôsob, akým ľudia oznamujú, že ich čaká odlúčenie, je pre ich mačky nesmierne dôležitý. Niektoré z nás dávajú prednosť tomu, keď sa všetko dozvedajú postupne a s veľkým predstihom, takže sa môžu vopred pripraviť na zmenu zvyklostí, iné sú radšej, keď sa na ne nová situácia znesie strmhlav z čistého neba ako zlostná straka v čase hniezdenia: skôr než si uvedomíte, čo sa vlastne deje, je to už za vami.

Je zaujímavé, že naši zamestnanci majú asi vyvinutý šiesty zmysel, podľa ktorého v tejto záležitosti konajú. Vďaka tomu vedia, ktorú mačku treba citlivo pripravovať na odchod týždne vopred, kým iní bez dlhých rečí jedného dňa jednoducho vyberú z komory obávanú prepravku.

Ja mám to šťastie, že keď dalajláma odíde na cesty, na zvyčajnom chode Namgjalu sa tým prakticky nič nemení. Časť dňa stále trávim na okennom parapete na prvom poschodí, čo je výhodná pozorovateľňa, pretože poskytuje maximálny prehľad s vynaložením minimálneho úsilia. Naďalej trávim čas v kancelárii tajomníkov Jeho Svätosti. A nevynechávam ani svoju pravidelnú prechádzku do príjemných priestorov Himalájskej literárnej kaviarne s jej lákadlami.

Aj tak to tu bez Jeho Svätosti nie je ono. Ako by som mohla opísať, aké je to žiť v blízkosti dalajlámu? Celkom jednoducho, je to niečo úplne výnimočné. V okamihu, keď vstúpi do miestnosti, začne na všetkých pôsobiť jeho srdečné šťastie. Nech už sa vám v živote deje čokoľvek, aj keď čelíte akejkoľvek tragédii alebo strate, keď sa ocitnete v blízkosti Jeho Svätosti, zaplaví vás pocit, že hlboko vnútri je všetko v poriadku.

Ak ste to nikdy predtým nezažili, je to pocit, ako keby ste v sebe odhalili úplne nový rozmer bytia. Celý ten čas ste ho mali v sebe, ale pretekal vami ako podzemná rieka, takže ste o ňom nevedeli. Hneď, keď sa znova napojíte na tento zdroj, nielenže prežijete hlboký mier v jadre svojho bytia, ale možno aspoň na okamih zachytíte záblesk svojho vedomia – žiariaceho, ničím neobmedzeného a naplneného láskou.

Dalajláma nás vidí takých, akí sme skutočne, a zrkadlí nám našu ozajstnú prirodzenosť. Preto sa toľko ľudí v jeho prítomnosti akoby roztopí. Videla som plakať dôležitých mužov v tmavých oblekoch, len čo sa dalajláma dotkol ich ruky. Čelní predstavitelia veľkých svetových náboženstiev stoja v rade, len aby sa s ním mohli stretnúť, a sú ochotní čakať, aby sa mu mohli predstaviť. Videla som ľudí na vozíku, ktorí plakali od radosti, keď dalajláma vstúpil do davu, aby ich mohol chytiť za ruku. Jeho Svätosť nám pripomína to najlepšie v nás, čím by sme mohli byť. Existuje väčší dar?

Preto určite chápete, milí čitatelia, že hoci si aj naďalej môžem užívať všetky životné privilégiá a pohodlie, keď je dalajláma na cestách, napriek tomu som oveľa radšej, keď je doma. Jeho Svätosť to vie, práve tak ako vie aj to, že patrím k mačkám, ktoré chcú vedieť vopred, keď sa ich ľudia chystajú odísť. Ak za ním príde niektorý z jeho výkonných tajomníkov – či už mladý Čogjal, bacuľatý mních, ktorý pomáha dalajlámovi v záležitostiach kláštora, alebo Tenzin, skúsený diplomat, ktorý mu je k dispozícii vo svetských veciach – so žiadosťou, ktorá vyžaduje, aby Jeho Svätosť niekam odcestovala, dalajláma zdvihne zrak a povie napríklad: „Áno, dva dni v Novom Dillí na konci týždňa.“

Jeho tajomníci si môžu myslieť, že tým potvrdzuje svoju účasť. V skutočnosti je táto informácia určená špeciálne pre mňa.

Pred dlhšou cestou ma pripravuje na odlúčenie tak, že mi spočíta, koľkokrát sa vyspím, kým sa znova vráti – teda koľko nocí to bude trvať. A večer pred odchodom si vždy nájde čas, aby sme mali aspoň chvíľu len sami pre seba. Tých niekoľko minút vždy prežijeme spolu tak hlboko, ako je to možné len medzi mačkami a ich spoločníkmi.

A to ma privádza späť k posolstvu, ktoré vám mám odovzdať od Jeho Svätosti. Povedal mi ho v predvečer svojho odchodu na prednáškové turné do Ameriky a Európy. Mal tam ísť na sedem týždňov – ešte nikdy sme neboli bez seba tak dlho. Na Kangerské údolie sadal súmrak. Jeho Svätosť vstala od pracovného stola, pristúpila ku mne – práve som odpočívala na parapete okna – a kľakla si ku mne. „Zajtra musím odísť, moja malá Snežná levica,“ povedal dalajláma a pri tom nežnom oslovení sa hlboko zahľadel do mojich modrých očí. Páči sa mi, keď ma tak oslovuje, pretože Tibeťania pokladajú snežné levy za nebeské bytosti symbolizujúce krásu, neohrozenosť a veselosť. „Sedem týždňov je dlhý čas, dlhší, než na aký zvyčajne odchádzam. Viem, že si rada, keď som tu, ale tam sú ďalšie bytosti, ktoré ma tiež potrebujú.“

Vstala som, dôkladne som sa natiahla za prednými labkami a potom som naširoko zívla.

„To je ale krásna ružová papuľka,“ povedala Jeho Svätosť s úsmevom. „Teším sa, keď vidím, že máš všetky zuby a ďasná v takom skvelom stave.“

Prešla som až k nemu a priateľsky som do neho štuchla hlavou.

„Ty ma vieš pobaviť!“ ocenil ma. Zostali sme chvíľku tak, čelo pri čele, a dalajláma ma pritom hladkal na krku. „Odchádzam síce, ale tvoje šťastie by nemalo závisieť od toho, či som tu alebo niekde inde. Aj bezo mňa môžeš byť veľmi šťastná.“

Končekmi prstov ma masíroval vzadu za ušami, presne tak, ako to milujem.

„Možno si myslíš, že tvoje šťastie závisí od toho, že som tu s tebou, alebo od jedla, ktoré ti dávajú dole v kaviarni.“ Jeho Svätosť si zjavne nerobila žiadne ilúzie o tom, prečo som takou nadšenou pravidelnou návštevníčkou Himalájskej literárnej kaviarne. „Skús však počas nasledujúcich siedmich týždňov objaviť, čo je skutočnou príčinou šťastia. Keď sa vrátim, môžeme spolu prediskutovať, na čo si prišla.“

Dalajláma ma jemne a nežne vzal do náručia a zostal stáť pri otvorenom okne s výhľadom do Kangerského údolia. Bol to úchvatný pohľad: pred nami sa kľukatilo zelené údolie, jeho rozoklané úbočia boli porastené lesmi a v diaľke sme videli žiariť zasnežené himalájske vrcholy v podvečernom slnku. Čerstvý vzduch, ktorý prúdil otvoreným oknom do miestnosti, k nám prinášal vôňu borovíc, rododendronov a dubov a pôsobil opojne.

„Prezradím ti, aká je skutočná príčina šťastia,“ zašepkal mi dalajláma do ucha. „Bude to posolstvo len pre teba – a pre toho, s kým máš karmické spojenie.“

Začala som priasť a o chvíľu znelo moje pradenie tak, ako vytrvalé burácanie miniatúrneho lodného motora.

„Áno, moja malá Snežná levica,“ pokračoval dalajláma, „skúmaj príčiny pradenia, venuj sa umeniu priasť.“

Prvá kapitola

Milí čitatelia, už ste si niekedy všimli, ako môžu celkom banálne rozhodnutia viesť k osudovým udalostiam? V situácii, ktorú pokladáte za úplne nepodstatnú, sa pre niečo rozhodnete, a ukáže sa, že to má veľmi dramatické a úplne nečakané dôsledky.

Presne to sa mi stalo raz v pondelok popoludní. Rozhodla som sa, že nepôjdem z Himalájskej literárnej kaviarne tak, ako zvyčajne, priamo domov, ale že sa vydám na prechádzku. Vybrala som si cestu, ktorou nechodím veľmi často, z jednoduchého dôvodu, že to vlastne nie je žiadna prechádzková trasa – ide totiž o nelákavú uličku, ktorá sa kľukatí vzadu za Himalájskou literárnou kaviarňou a priľahlými obchodmi.

Vedela som, že si tým urobím malú obchádzku, takže mi cesta domov do Jokhangu bude touto okľukou trvať namiesto zvyčajných piatich možno až desať minút. Celé popoludnie som strávila podriemkavaním na poličke medzi časopismi v kaviarni a cítila som, že teraz si potrebujem trochu natiahnuť nohy. Vykročila som teda z dverí, a namiesto toho, aby som zabočila doprava, namierila som si to vľavo. Pomalým krokom som prešla okolo bočných dverí kaviarne a na rohu zahla doľava, takže som sa ocitla v zmienenej uličke. Stáli v nej kontajnery s odpadkami a sľubne tu voňali zvyšky najrôznejších jedál. Krívajúc som išla svojou cestou ďalej. Trochu totiž napádam na zadné nohy už odvtedy, čo som bola celkom malé mačiatko. Raz som sa zastavila a štuchla labkou do záhadného strieborno-hnedého predmetu, ktorý sa povaľoval pri zadnom vchode kaviarne. Ukázalo sa, že ide o obyčajnú korkovú zátku od šampanského, ktorá sa tam zakotúľala.

Práve som chcela znova zabočiť doľava, keď som si prvýkrát všimla hroziace nebezpečenstvo. Na hlavnej ulici som zazrela dva obrovské psy asi dvadsať metrov odo mňa. Ešte nikdy som nevidela také veľké a hrôzostrašné stvorenia. Psy tu boli očividne nové. Divoko sa obzerali okolo seba, chveli sa im nozdry a dlhé kožuchy mali postrapatené od podvečerného vetra.

A čo bolo najhoršie – neboli na vôdzke.

Teraz už viem, čo som v tom momente mala urobiť. Mala som sa vrátiť do bočnej uličky a ujsť k zadnému vchodu kaviarne. Tam by som bola v absolútnom bezpečí. Vchod bol zamrežovaný a mreže boli práve také široké, aby som nimi mohla prekĺznuť dovnútra. Tie dve obludy by sa za mnou určite nedostali.

Napadlo mi, že si ma možno nevšimnú. A práve v tom okamihu ma psy zbadali a pustili sa za mnou. Ovládol ma inštinkt, prudko som sa otočila doprava a rútila sa preč takou rýchlosťou, akú mi umožňovali moje neisté zadné labky. S búšiacim srdcom a zježenou srsťou som zúfalo hľadala nejaké útočisko. Vďaka množstvu vyplaveného adrenalínu som mala istý čas pocit, že som schopná urobiť čokoľvek a dostať sa kamkoľvek, hádam sa aj vyšplhať na ten najvyšší strom alebo sa prešmyknúť cez tú najužšiu medzierku.

Lenže nebolo kam ujsť, nikde to nebolo bezpečné. Ako sa psy približovali, zúrivý štekot znel stále hlasnejšie. V absolútnej panike som nevidela inú možnosť, len vbehnúť do obchodu s korením. Vravela som si, že tam buď nájdem nejaké bezpečné miesto, kam sa vyšplhám, alebo aspoň psy stratia moju stopu.

Steny malého obchodíka lemovali drevené komody so starostlivo poukladanými mosadznými misami plnými najrôznejšieho korenia. Niekoľko starších žien tam práve ručne na lone roztĺkalo a mlelo korenie na prášok. Keď som im prebiehala pod nohami, skríkli od ľaku. Hneď za mnou sa hnali rozvášnené psy a krvilačne po mne chniapali.

Počula som, ako mosadzné misy s rinčaním padajú na betónovú podlahu. Do vzduchu sa vzniesli zvírené oblaky mletého korenia. Dostala som sa až do zadnej časti obchodíka a hľadala som nejakú policu, na ktorú by sa dalo vyskočiť. Našla som však len pevne zavreté dvere. Medzi dvomi komodami som našťastie objavila úzku medzeru, ktorou som sa len tak-tak pretiahla na druhú stranu. Na druhej strane bola namiesto steny len akási provizórna plachta a za ňou opustená ulička.

Psy sa snažili vopchať svoje veľké hlavy do medzierky medzi komodami a zúrivo štekali. V hrôze som sa rozhliadala po zadnej uličke, ale tá neviedla nikam, bola slepá. Jediná cesta von viedla späť na ulicu, z ktorej som vbehla sem.

Z obchodíka ku mne doliehal krik žien, ktoré sa báli tých dvoch rozzúrených netvorov. Môj zvyčajne snehobiely a žiarivý kožuch bol celý zaprášený od mletého korenia a hral všetkými farbami. Preletela som zadom na ulicu a bežala tak rýchlo, ako mi to umožňovali moje slabé nohy. Ulica nanešťastie viedla do kopca, síce mierneho, ale pre mňa aj tak namáhavého.

Hoci som sa snažila odušu, moja námaha mi príliš nepomohla. V zúfalej snahe dostať sa od psov čo najďalej, som sa obzerala po nejakom úkryte, po hocičom, čo by ma mohlo zachrániť. Okolo som však videla len výklady obchodov, betónové múry a nepreniknuteľné kovové mreže.

Za mnou sa ďalej ozýval rozdráždený štekot, ku ktorému teraz navyše pribudol zlostný krik žien z obchodu s korením. Obzrela som sa a zbadala, že ženy vyháňajú psy a vyhadzujú ich von. Obe príšery sa s krvavými očami a vyplazenými jazykmi ocitli späť na chodníku. Ja som sa medzitým pokúšala zmiznúť medzi chodcami a autami na ulici, ale bola to márna snaha. Nedalo sa im uniknúť.

O pár sekúnd psy zachytili moju stopu a pokračovali v prenasledovaní. Ich divoké vrčanie mi naháňalo hrôzu.

Získala som síce nejaký náskok, lenže to nestačilo. Psy ma o chvíľu doženú. Bežala som práve okolo akéhosi pozemku obohnaného vysokým bielym múrom, keď som si všimla drevenú treláž, ktorá zdobila múr hneď vedľa čiernej kovovej brány. Nikdy by mi nenapadlo, čo všetko dokážem, ale nemala som príliš na výber. Ostávalo mi len pár sekúnd, kým ma psy doženú a vrhnú sa na mňa. Začala som teda horúčkovito liezť hore po latkách, ako mi to najrýchlejšie umožňovali moje chlpaté šedé zadné nohy. Labku za labkou som sa usilovne šplhala nahor.

Práve som vyliezla hore, keď dorazili psy. So zúrivým štekotom sa vrhli na treláž. Bolo počuť praskanie dreva, ako sa mriežka zlomila pod ich náporom, a celá horná polovica spadla z múra. Keby som sa po nej ešte šplhala, ocitla by som sa teraz priamo nad otvorenými psími papuľami.

Stála som na múre, pozerala sa dole na ich vycerené tesáky a celá som sa triasla. Z ich hrôzostrašného vrčania mi tuhla krv v žilách. Ako keby som sa pozerala do tvárí nejakých pekelných bytostí.

Zúrivý štekot ustal, až keď psy vyrušila prítomnosť ďalšieho psa, ktorý neďaleko čosi lízal z chodníka. Chceli sa za ním vrhnúť, no v tej chvíli sa pri nich objavil vysoký muž v tvídovom obleku. Chytil obe monštrá za obojky a pripol im vôdzky. Ešte bol nad nimi sklonený, keď som počula poznámku nejakého okoloidúceho: „To sú ale nádherné labradory!“

„Zlaté retrívre,“ opravil ho vysoký muž. „Sú ešte mladé a majú horúcu krv. Ale,“ muž oboch láskyplne potľapkal, „inak sú to miláčikovia.“

Miláčikovia? Čo sa celý svet zbláznil?

Trvalo ešte dlho, kým mi srdce prestalo biť ako na poplach. Až potom som pochopila, do akej situácie som sa vlastne dostala. Obzerala som sa okolo, ale nikde som nevidela žiadnu vetvu, žiadne výčnelky, skrátka nič, po čom by sa dalo zliezť. Múr, na ktorom som stála, mal na jednej strane bránu a na druhej strmý koniec. Priblížila som si labku k jazyku, aby som sa mohla umyť, čo som potrebovala ako soľ, pretože som mala tvár ešte celú od korenia. Zacítila som však takú ostrú vôňu, že som sa hneď zastavila. Vedela som, že by stačilo jediné oblíznutie a mala by som papuľku ako v ohni. To teda bola situácia... Trčala som na vysokom neznámom múre a nemohla som sa ani upraviť!

Nemala som na výber. Musela som zostať tam, kde som bola, a čakať, kým sa niečo nestane. Môj rozjatrený stav a vnútorný nepokoj ostro kontrastoval s pokojnou atmosférou miesta, ktoré sa ukrývalo za múrom. Vyzeralo ako obraz Budhovej Čistej zeme, o ktorej som počula hovoriť mníchov. Medzi stromami som videla rozľahlú budovu obklopenú záhradou, v ktorej sa striedali kvetinové záhony s trávnikmi. Keby som mohla byť dole v tej krásnej zahrade a zakrádať sa okolo verandy! Zdalo sa mi, že by som sa tam perfektne hodila. Keby niekto z tej veľkolepej budovy zazrel Snežnú levicu uväznenú na múre, určite by sa jej súcitne ponáhľal na pomoc!

Pri hlavnej bráne bolo síce celkom rušno, lenže bočným vchodom pre peších, pri ktorom som bola, nikto nechodil. Múr bol taký vysoký, že ma tí, ktorí prechádzali po chodníku dole podo mnou, ani nevideli. Pár okoloidúcich zdvihlo hlavu a pozrelo sa mojím smerom, ale akoby som bola vzduch. Bolo už neskoro, slnko zapadalo a uvedomila som si, že ak ma rýchlo niekto nezachráni, budem tu musieť zostať cez noc. Zamňaukala som, síce zúfalo, ale aj tlmene – vedela som až príliš dobre, že existuje veľa ľudí, ktorí nemajú radi mačky. Keby som vzbudila ich pozornosť, len by som tým situáciu zhoršila.

Nemusela som sa však obávať nežiaducej pozornosti – nikto si ma totiž nevšímal. V Himalájskej literárnej kaviarni si ma možno vážili ako Jej Svätosť, dalajlámovu mačku. Tu som však bola v absolútnej anonymite, neznáma mačka celá zaprášená od korenia.

Milí čitatelia, ušetrím vás podrobného opisu všetkého, čo sa dialo počas niekoľkých nasledujúcich hodín, ktoré som strávila na múre. Koľko ľahostajných pohľadov alebo nechápavých úsmevov som bola nútená znášať, aj kameňov, ktoré po mne hádzali dvaja znudení lotri cestou domov zo školy! Už bola úplná tma a ja som bola zoslabnutá od únavy, keď som si všimla akúsi ženu, ktorá práve prechádzala cez ulicu. Najprv som ju nespoznala, ale niečo mi vravelo, že práve ona by ma mohla zachrániť.

Úpenlivo som zamňaukala. Žena prišla bližšie a ja som videla, že je to Serena Trinciová, dcéra pani Trinciovej, obľúbenej šéfkuchárky Jeho Svätosti a mojej nadšenej obdivovateľky z Namgjalu. Serena mala čosi nad tridsať rokov a nedávno sa stala dočasnou manažérkou Himalájskej literárnej kaviarne.

Teraz mala na sebe oblečenie na jogu, polodlhé čierne vlasy stiahnuté do chvosta a veľmi jej to svedčalo.

„Rinpoče!“ vykríkla prekvapene. „Čo robíš tam hore?“

V kaviarni sme sa videli zatiaľ len dvakrát, a tak sa mi dosť uľavilo, že ma spoznala. Serena si hneď prigúľala kôš až k múru, vyliezla naň a vyšplhala sa hore vedľa mňa. Vzala ma do náručia a nemohla si nevšimnúť, ako biedne vyzerám s farebnými škvrnami od korenia na kožuchu.

„Čo sa ti stalo, chudinka?“ pýtala sa ma, prezerala si moje pestré sfarbenie a v nose ju zaštípala ostrá vôňa korenia.

„Asi si sa dostala do nejakého problému.“

Pritúlila som sa k nej a vnímala hrejivé teplo, vôňu jej pokožky a upokojujúci tlkot jej srdca. Šli sme domov a s každým krokom vo mne narastal pocit hlbokej úľavy. Cítila som, že patríme k sebe.

Serena strávila väčšinu svojho dospelého života v Európe. Späť do štvrti McLeod Gandž – ktorá je súčasťou Dharamsaly, v ktorej žije dalajláma – sa vrátila pred niekoľkými týždňami. Tu vyrástla, v domácnosti zasvätenej jedlu. Po strednej škole odišla na hotelovú školu do Talianska a potom pracovala ako šéfkuchárka postupne stále v lepších a lepších európskych reštauráciách. Pred časom odišla z pozície šéfkuchárky kultového benátskeho hotela Danieli, pretože dostala ponuku na vedúcu pozíciu v populárnej reštaurácii v Mayfair, aristokratickej štvrti Londýna.

Vedela som, že Serena je cieľavedomá, rázna a neuveriteľne nadaná. Počula som však, že vravela Francovi, majiteľovi Himalájskej literárnej kaviarne, že si musí chvíľu oddýchnuť od dvadsaťštyrihodinovej driny v reštauráciách. Bola unavená z neustáleho stresu a bolo načase, aby znova načerpala novú energiu. Keď sa o šesť mesiacov vráti do Londýna, bude na ňu čakať jedna z najprestížnejších pozícií v meste.

Netušila však, že jej návrat domov sa bude časovo presne zhodovať s obdobím, keď bude Franc hľadať niekoho, kto by ho zastúpil v kaviarni. Franc odchádzal do San Franciska, aby sa postaral o otca, ktorý bol vážne chorý. Pôvodne neplánovala, že počas svojej dovolenky bude pracovať pre ďalší podnik. V porovnaní s tým, na čo bola zvyknutá, sa jej však vedenie Himalájskej literárnej kaviarne zdalo ako práca na polovičný úväzok. V kaviarni sa podávali večere len od štvrtka do soboty, na všetky obedy dozeral vrchný čašník Kusali, takže pre Serenu neostávalo veľa práce. Franc ju presvedčil, že si to užije a aspoň sa nebude nudiť.

Okrem toho Franc potreboval niekoho, kto sa mu postará o jeho dva psy. Marcel, francúzsky buldoček, a Kajkaj, pes plemena lhasa apso, boli ďalší dvaja stáli hostia kaviarne, aj keď väčšinu dňa prespali v prútenom koši pod barovým pultom.

Serena bola v kaviarni ešte len dva týždne, a už bolo vidieť zmenu. Očarila návštevníkov kaviarne a oni sa radi nechávali strhnúť jej nákazlivou energiou. Vyzeralo to tak, že vie, čo urobiť, aby sa všedný večer zmenil na nezabudnuteľnú noc. Len sa mihla okolo a vďaka svojej srdečnej optimistickej povahe si hneď získala všetkých čašníkov aj servírky. Takmer sa pretrhli, len aby jej urobili radosť. Manažér kníhkupectva Sam mohol na nej oči nechať. A bystrý Kusali – indická verzia Saturnina – si ju vzal pod ochranné krídla.

Práve som oddychovala na svojom zvyčajnom mieste – na hornej poličke s časopismi, medzi Vogue a Vanity Fair – keď ma Franc predstavil Serene ako Rinpoče. V tibetčine znamená slovo rin-po-če drahocenný, vzácny a na znamenie úcty sa tak označujú vzdelaní učitelia tibetského budhizmu. Serena ma pri predstavovaní pohladkala po hlave a poznamenala: „Je nádherná!“

Moje ultramarínové modré oči sa stretli s jej žiarivým pohľadom a v tom okamihu som to pochopila. Uvedomila som si to, čo má zásadný význam pre nás, mačky, čo vieme intuitívne vycítiť: Serena bola milovníčkou mačiek.

Teraz sa Serena s Kusaliho pomocou pokúšala napraviť následky mojej naháňačky so psami a návštevy obchodu s korením. Handričkami namočenými v teplej vode mi vytierali korenie z hustej srsti. Boli sme v malej práčovni za reštauráciou.

„Rinpoče to asi veľmi nevonia,“ podotkla Serena, kým mi jemne vytierala tmavú škvrnu zo šedej srsti na labke. „Ja však túto vôňu korenia priam milujem. Vracia ma to späť domov, do našej kuchyne, kde som vyrástla. Škorica, rasca, kardamom, klinček – úžasná vôňa garam masaly, ktorú sme používali na kuracie karí a ďalšie jedlá.“

„Vy ste si robili domáce karí, slečna Serena?“ opýtal sa Kusali prekvapene.

„To boli moje začiatky v kuchyni,“ zasnila sa Serena.„Sú to vône môjho detstva. A Rinpoče mi to teraz pripomenula.“

„Naši vážení hostia sa často pýtajú, či nemáme v ponuke aj indické jedlá, madam.“

„Viem. Aj mňa sa na to už pýtalo niekoľko ľudí.“

V Dharamsale bolo dosť stánkov a pouličných predavačov indického jedla a tiež rad reštaurácií s indickým menu. Ako však Kusali poznamenal: „Ľudia chcú jesť v takom podniku, ktorému môžu dôverovať.“

„Máte pravdu,“ súhlasila Serena. Chvíľku mlčala a potom dodala: „Lenže Franc od nás jasne chcel, aby sme sa držali osvedčených jedál.“

„A jeho prianie treba rešpektovať“ – povedal Kusali precítene – „v tie večery, keď je kaviareň tradične otvorená.“

Chvíľku bolo ticho. Serena mi z hustého chvosta vyberala zrnká korenia, ktoré sa mi zaplietli do zamotanej srsti. Kusali mi opatrne čistil na hrudníku jasnočervenú škvrnu od papriky.

Po chvíľke mlčania sa Serena znova ozvala a v jej hlase sa tentoraz skrýval úsmev: „Kusali, hovoríte mi to, čo si myslím, že mi hovoríte?“

„Prepáčte, madam, ale nerozumiem vám.“

„Myslíte si, že by sme mohli otvoriť navyše napríklad v stredu a vyskúšať pár jedál s karí?“

Kusali sa na ňu pozrel a zatváril sa prekvapene. Potom sa zoširoka usmial a vyhlásil: „To je výborný nápad, madam!“

My, mačky, nemáme vodu príliš v láske a na mokrú mačku býva žalostný pohľad. Serena to vedela. Hneď, keď sa jej spolu s Kusalim podarilo vrátiť môj kožuch aspoň približne do pôvodného stavu, osušila ma uterákom, ktorý si na to zámerne vybrala pre jeho jemnú nadýchanú kvalitu. Potom požiadala Kusaliho, aby pre mňa našiel pár kúskov kuracích prsičiek, ktoré by mi uľahčili čakanie, kým ma bude môcť vziať späť do Jokhangu.

Bol pondelňajší večer, takže reštaurácia bola zatvorená. Kusali však našťastie našiel v chladničke niekoľko lahodných kuracích kúskov. Rýchlo mi ich ohrial a naservíroval v malej porcelánovej miske, ktorá bola určená výhradne pre mňa. Zo zvyku mi odniesol misku na zvyčajné miesto v zadnej časti kaviarne a Serena ma tam priniesla v náručí.

V kaviarni panovalo prítmie, ale v kníhkupeckej časti organizoval manažér kníhkupectva Sam Goldberg práve v ten večer stretnutie knižného klubu. Na stoličkách usporiadaných do radov sedelo asi dvadsať ľudí, ktorí sledovali nejakú projekciu. Serena s Kusalim si prisadli k nim.

„Toto je obrázok budúcnosti z knihy napísanej v päťdesiatych rokoch minulého storočia,“ vravel práve mužský hlas. Rečník mal oholenú hlavu, okuliare s drôteným rámom a koziu briadku. Vďaka tomu vyzeral trochu ako rozpustilý darebák. Jeho tvár som okamžite spoznala. Sam totiž pred niekoľkými týždňami vyvesil v obchode jeho plagát. Pod portrétom muža s briadkou bol citát z časopisu Psychológia dnes. Písalo sa v ňom, že tento známy psychológ je „jedným z najväčších mysliteľov súčasnosti“.

Všimla som si, že Sam stojí pri dverách, aby mohol vítať oneskorencov. Mladý a pekný Sam mal vysoké čelo, kučeravé tmavé vlasy a orieškovohnedé oči. Tie síce ukrýval za okuliarmi, napriek tomu aj tak prezrádzali jeho oslnivý intelekt a zároveň podivný nedostatok sebavedomia. Rovnako, ako Serena, pracoval v Himalájskej literárnej kaviarni len krátko, aj keď v jeho prípade to bolo natrvalo.

Pred niekoľkými mesiacmi sa stal Sam stálym hosťom kaviarne. Keď sa ho Franc niekoľkokrát opýtal na knihy, ktoré si Sam v kaviarni neustále čítal, vyšlo najavo, že pracoval v jednom z najväčších kníhkupectiev v Los Angeles, až kým ho prednedávnom nezrušili. To Franca okamžite zaujalo. Uvažoval o tom, že by málo využívanú časť svojej kaviarne, ktorá vtedy ešte niesla názov Francova kaviareň, zmenil na kníhkupectvo. Na to však potreboval niekoho so skúsenosťami v odbore. A Sam bol priam učebnicový príklad správnej osoby v správny čas a na správnom mieste.

Sama bolo potrebné k dohode trochu dotlačiť. Ešte si lízal rany zo skutočnosti, že ho vyhodili, keď zrušili kníhkupectvo v Los Angeles, a zdalo sa mu, že sa na ponúkanú pozíciu nehodí. Franc musel využiť všetko svoje osobné čaro, aby Sam súhlasil a ujal sa knižnej sekcie kaviarne. V presviedčaní zohral zásadnú úlohu aj Francov láma, geše Wangpo.

„Z pohľadu päťdesiatych rokov minulého storočia je to, čo prežívame dnes, budúcnosť,“ pokračoval Samov hosť v prednáške. „Chcel by niekto niečo povedať k tomu, ako presne zodpovedá autorova predstava realite?“

Medzi poslucháčmi sa ozval smiech. Na plátne bolo vidno ženu v domácnosti, ktorá utiera prach z nábytku, kým jej manžel vonku parkuje antigravitačné vozidlo. Predtým zletel z oblohy, ktorá bola plná podobných lietajúcich áut a ľudí s tryskami na chrbtoch.

„Účes, aký má herečka Lucille Ballová, sa u nás v budúcnosti nenosí,“ podotkla jedna zo žien a publikum sa rozosmialo ešte hlasnejšie. „Tie šaty,“ poznamenal niekto iný a nasledoval nový výbuch smiechu. Žena v širokej sukni a jej manžel v rúrovitých nohaviciach naozaj neboli oblečení ako niekto, koho by sme dnes mohli stretnúť na ulici.

„A čo tie trysky?“ pridal sa ďalší.

„Áno,“ súhlasil psychológ. „Na tie ešte stále čakáme.“ Ukázal niekoľko ďalších fotografií. „Všetky nám ukazujú, ako si ľudia v roku 1950 predstavovali našu budúcnosť. Sú to síce úplne mylné, ale zároveň milé predstavy. A nielen preto, čo na tých záberoch vidíme, ale aj preto, čo tam nie je. Povedzte mi, čo chýba tu,“ vyzval psychológ publikum a zastavil premietanie na zábere, ktorý zobrazoval ulicu v roku 2020. Namiesto chodníkov boli posuvné pásy, ktoré chodcov prepravovali závratnou rýchlosťou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž/Copyright

Prológ

Prvá kapitola