David Michie

Dalajlámova mačka

Ukážka z elektronickej knihy

Synergie

Dalajlámova mačka

David Michie

Z anglického originálu The Dalai Láma’s Cat preložila

Andrea Sporková

Redakčná úprava Ivana Bánová

Produkcia V Síti s.r.o.

Grafická úprava a sadzba tlačenej knihy Art D, www.art-d.com

Výroba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydalo nakladateľstvo Synergie Publishing SE

www.synergiepublishing.com

Elektronikcé formáty pripravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydanie prvé

Copyright © 2012 by Mosaic Reputation Management

Translation copyright © 2014 by Synergie Publishing SE

Originally Published in 2012 by Hay House Inc., California, USA.

ISBN 978-80-7370-378-3

Na pamiatku našej milovanej malej Rinpoče, princeznej Wussiky zo Zafírového trónu.

Priniesla nám radosť a mali sme ju veľmi radi.

Nech táto kniha privedie ju a všetky živé bytosti rýchlo a jednoducho k úplnému osvieteniu.

Nech sú všetky živé bytosti šťastné a nájdu pravú príčinu šťastia.

Nech sa všetky bytosti zbavia utrpenia a jeho skutočných príčin.

Nech všetky bytosti prežívajú trvalé šťastie bez utrpenia, nesmiernu radosť nirvány, oslobodenie.

Nech všetky bytosti spočívajú v pokoji a mieri, nech je ich myseľ bez závislosti a nenávisti a nech nie sú ľahostajné.

Úvod

Napadlo mi to počas jedného slnečného himalájskeho rána. Ležala som na svojom zvyčajnom mieste, na parapete okna na prvom poschodí – čo je ideálne miesto, ktoré mi poskytuje maximálny prehľad s minimálnou vynaloženou námahou – a Jeho Svätosť práve končila súkromnú audienciu.

Som taká diskrétna, že neprezradím, kto bol tým návštevníkom. Poviem len toľko, že to bola slávna hollywoodska herečka... prírodná blondína, ktorá sa venuje charitatívnej činnosti pre deti a vie sa o nej, že miluje oslíky. Áno, práve tá!

Bola už na odchode, keď sa pozrela z okna, ktoré ponúkalo nádherný výhľad na snehom pokryté vrcholky hôr, a prvýkrát si ma všimla.

„Ach, tá je krásna!“ Pristúpila ku mne a pohladkala ma po krku. Ja som naširoko zívla a poriadne si natiahla predné labky. „Nevedela som, že máte mačku!“ dodala.

Prekvapuje ma, koľko ľudí to udivuje – aj keď niektorí nie sú takí bezprostrední ako táto Američanka, aby svoj údiv vyjadrili aj slovne. Prečo by Jeho Svätosť nemala mať mačku? Neviem však, či slovné spojenie „mať mačku“ vystihuje vzťah, aký je medzi nami.

Okrem toho by si každý dobrý pozorovateľ musel hneď všimnúť, že Jeho Svätosť dalajláma žije svoj život s mačkou podľa chlpov a občas aj fúzikov, ktoré na ňom nechávam. Keby ste sa niekedy mohli dostať do jeho bezprostrednej blízkosti a pozrieť sa na jeho rúcho, určite by ste objavili celý chumáč jemnej bielej srsti, ktorý by potvrdil, že rozhodne nežije sám, ale že svoju svätyňu obýva spolu s mačkou bezúhonného – aj keď nezdokumentovaného – pôvodu.

Práve preto reagovala kráľovná všetkých anglických psov korgi tak búrlivo na návštevu Jeho Svätosti v Buckinghamskom paláci – bol to incident, ktorý médiá napodiv ani nezaznamenali.

To však odbočujem.

Ako som už povedala, Američanka ma pohladkala po krku, a potom sa opýtala: „Má nejaké meno?“

„Určite. Má veľa mien,“ tajuplne sa usmiala Jeho Svätosť.

To, čo povedal dalajláma, bola pravda. Tak, ako veľa iných domácich mačiek, som aj ja mala celý rad mien. Niektoré z nich používali ľudia okolo mňa často, iné zriedkavo. Jedno z nich nie je práve moje obľúbené. Medzi zamestnancami sa ujalo ako moje zasväcovacie meno, ale dalajláma ma tak nikdy neoslovil – aspoň nie v jeho neskrátenej forme. To meno neprezradím, kým budem žiť. Rozhodne nie v tejto knihe.

No… určite nie v tejto kapitole.

„Keby tak vedela hovoriť,“ pokračovala herečka, „mohla by sa s nami podeliť o svoju múdrosť.“

A tak sa zasialo malé semiačko.

Počas nasledujúcich mesiacov som sledovala, ako Jeho Svätosť pracuje na novej knihe. Veľa hodín trávil tým, že kontroloval správnosť preložených textov, starostlivo zvažoval každé slovo, kým si bol istý, že to, čo napíše, najlepšie vystihne význam a prinesie najväčší možný úžitok. Čím ďalej, tým viac sa mi zdalo, že možno dozrel čas, aby som aj ja napísala svoju knihu – knihu, ktorá by odovzdala ďalej niečo z múdrosti, ktorú som pochopila nielen pri nohách dalajlámu, ale ešte bližšie, na jeho kolenách. Knihu, ktorá by rozprávala môj príbeh – nie rozprávku o tom, ako som sa dostala z chatrče do paláca, ale skôr z bahna ulice do chrámu. Ako som len o vlások unikla hrozivému osudu a stala sa vernou spoločníčkou človeka, ktorý je nielen jedným z najväčších duchovných vodcov na celom svete a nositeľom Nobelovej ceny mieru, ale dokáže aj veľmi zručne a šikovne otvárať konzervy.

Veľakrát neskoro popoludní, keď Jeho Svätosť dalajláma stále ešte sedí za písacím stolom a pracuje, zoskočím z okenného parapetu, dokrivkám k nemu a začnem sa mu obtierať o nohy svojím chlpatým telom. Keď si to nevšíma, jemne ho uhryznem do členka – je to len malý stisk zubov, ale na presnom mieste. To zaručene zaberie.

Dalajláma vzdychne, odsunie stoličku od stola, vezme ma do náručia a ide so mnou k oknu. Hľadí do mojich veľkých modrých očí a z jeho pohľadu vyžaruje taká nesmierna láska, že ma vždy zaplaví šťastím.

Niekedy mi hovorí „moja malá bódhimačka“ podľa sanskritského pojmu bódhisattva, ktorý v budhizme označuje osvietenú bytosť.

Spolu sa potom pozeráme na obzor, na hory, ktoré sa prudko zvažujú do Kangerského údolia. Ľahký vánok prináša otvoreným oknom vôňu borovíc, himalájskych dubov a rododendronov, a pridáva tak tunajšiemu ovzdušiu jeho neopakovateľnú, skoro až magickú kvalitu. V hrejivom objatí dalajlámu miznú všetky rozdiely – medzi pozorovateľom a pozorovaným, medzi mačkou a lámom, medzi tichom súmraku a mojím hlbokým pradením.

To sú okamihy, keď cítim nesmiernu vďačnosť za to, že som mačkou Jeho Svätosti.

Prvá kapitola

Mám nutkavú potrebu poďakovať sa za udalosť, ktorá mi skoro po narodení zmenila život – a bez ktorej by ste, milí čitatelia, nečítali túto knihu.

Predstavte si typické monzúnové popoludnie v Novom Dillí. Dalajláma sa vracal z prednáškového turné po Spojených štátoch. Mieril domov z letiska Indiry Gándhíovej a jeho vozidlo sa prepletalo ulicami predmestia. Doprostred rušnej cesty vstúpil pomalým krokom býk a zatarasil dopravu. Muselo zastaviť aj auto s dalajlámom.

Jeho Svätosť sa pokojne pozerala z okienka stojaceho vozidla a čakala, kým sa kolóna znova rozbehne. Práve v tej chvíli upútala jeho pozornosť dráma, ktorá sa odohrávala na kraji ulice. Uprostred kriku a lomozu, medzi chodcami, cyklistami, pouličnými stánkami s jedlom a žobrákmi postávali dve otrhané deti ulice a snažili sa predať, čo im v ten deň ešte ostávalo. Ráno totiž našli v jednej postrannej uličke čerstvo narodené mačiatka, ukryté v hromade vriec. Starostlivo si prezreli svoj nález a prišli k záveru, že by sa dal speňažiť. Mačiatka vyzerali ako čistokrvné, nebola to žiadna pouličná zmes a ich matka nemohla byť obyčajná túlavá mačka. Chlapci nepoznali plemeno himalájskych mačiek, ale podľa našich zafírových očí, krásneho sfarbenia a dlhej srsti vytušili, že by sme mohli mať nejakú cenu.

Vytiahli nás z nášho útulného pelechu, v ktorom sa o nás starala naša matka, a zrazu sme sa, moji súrodenci a ja, ocitli v desivej pouličnej vrave. Už o chvíľku sa chlapcom podarilo vymeniť za kôpku rupií moje dve sestry, najväčšie a najvyvinutejšie z nás. V nadšení z úspešného obchodu ma omylom pustili a ja som tvrdo dopadla na dláždenie. Len zázrakom ma neprešiel okoloidúci skúter.

Nás dve, zvyšné menšie a chudšie mačiatka, sa im však nedarilo predať. Niekoľko hodín sa prechádzali po uliciach a energicky nás ukazovali do okienok idúcich áut. Bola som ešte príliš malá, aby ma vzali od matky, a moje útle telíčko sa s tým nedokázalo vyrovnať. Zúfalo mi chýbalo mliečko a od toho pádu ma všetko bolelo. Bola som už napoly v bezvedomí, keď si chlapci všimli, že o nás má záujem akýsi starší okoloidúci. Chcel kúpiť mačiatko pre vnučku.

Pokynul chlapcom, aby nás dali na zem, čupol si k nám a pozorne si nás prezeral. Môj starší brat sa neisto motkal po špinavej a hrboľatej zemi a úpenlivo mňaukal. Potreboval mlieko. Mňa museli postrčiť zozadu, aby som sa vôbec pohla. Urobila som jeden neistý krôčik a potom som spadla do blatistej kaluže.

Práve túto scénu videla Jeho Svätosť.

A aj tú nasledujúcu.

Chlapci sa dohodli s bezzubým starčekom na cene a odovzdali mu môjho brata. Mňa nechali ležať v bahne a radili sa, čo so mnou. Jeden z nich do mňa hrubo strčil bosým palcom. Zhodli sa na tom, že ma už nikto nekúpi. Vzali noviny, bola to týždeň stará športová stránka z Times of India, ktorú vietor privial do blízkeho jarku, a zabalili ma do papiera, akoby som bola kus pokazeného mäsa. Asi ma chceli hodiť na najbližšiu hromadu odpadkov.

V novinách som sa začala dusiť. Bojovala som o každý nádych. Bola som zoslabnutá vyčerpaním a hladom a cítila som, ako plamienok môjho života nebezpečne vyhasína. V tom zúfalom okamihu som smrť cítila za pätami.

Našťastie, práve vtedy poslala Jeho Svätosť za oboma chlapcami svojho asistenta. Ten pred chvíľou vystúpil z lietadla spolu s dalajlámom a náhodou mal vo vrecku dve pokrčené dolárové bankovky, ktoré mu ostali. Odovzdal doláre chlapcom a tí sa rýchlo rozbehli preč. Cestou nadšene pokrikovali a počítali, koľko rupií získajú za utŕžené doláre.

* * *

Vybalili ma zo smrteľnej pasce športovej prílohy („Bangalore porazilo Radžastan o 9 gólov“ hlásal hlavný titulok) a nechali ma odpočívať v pohodlí zadného sedadla dalajlámovho vozidla. Hneď potom mi do papuľky začali kvapkať mlieko, ktoré priniesli od pouličného predavača. Jeho Svätosť znovu rozdúchavala plamienok života v mojom bezvládnom tele.

Podrobnosti svojej záchrany si nepamätám osobne, ale celý príbeh som už počula rozprávať toľkokrát, že ho viem naspamäť. Spomínam si však, že som sa prebrala v akejsi svätyni. Bolo mi tak hrejivo teplo, že som si pomyslela, že všetko je zas v poriadku – prvýkrát od chvíle, keď ma v to osudné ráno vytiahli z pelechu medzi vrecami. Rozhliadla som sa, aby som zistila, z čoho pramení môj novonadobudnutý pocit bezpečia a sýtosti – a stretla som sa pohľadom s očami Jeho Svätosti.

Ako opísať prvé okamihy v jeho prítomnosti?

Bol to pocit a myšlienka zároveň – hlboké hrejivé vedomie toho, že všetko je v poriadku. Neskôr som pochopila, že to bolo také, ako keď si prvýkrát v živote uvedomíte, že vašou pravou prirodzenosťou je nekonečná láska a nekonečný súcit. Oboje vo vás je, dalajláma to vo vás vidí, a navyše vám to odzrkadlí späť. Vníma vašu pravú budhovskú podstatu a toto výnimočné vnímanie často privedie prítomných až k slzám.

V mojom konkrétnom prípade som pochopila aj niečo iné – zabalená v gaštanovohnedom vlnenom šále na kresielku v pracovni Jeho Svätosti som zistila fakt, ktorý je podstatný pre všetky mačky: ocitla som sa v domove milovníka mačiek.

* * *

Zároveň s tým som si však uvedomila aj prítomnosť niekoho menej sympatického, kto sedel na druhej strane konferenčného stolíka. Po návrate do Dharamsaly sa Jeho Svätosť vrátila ku svojim pravidelným audienčným hodinám, a tak tu teraz sedela s jedným vopred objednaným návštevníkom. Bol to profesor histórie z Británie, ktorý už dlho žiadal dalajlámu o rozhovor. Nemôžem vám prezradiť, o koho konkrétne išlo. Azda postačí, ak naznačím, že učil na jednej z dvoch najprestížnejších anglických univerzít.

V tom čase práve spisoval objemné dielo o indicko-tibetských dejinách a zatváril sa trochu podráždene, keď zistil, že nie je centrom dalajlámovej pozornosti.

„Pouličné mačiatko?“ čudoval sa, keď mu Jeho Svätosť stručne vysvetlila, prečo sedím s nimi pri jednom stole.

„Áno,“ potvrdil dalajláma. Potom pokračoval a odpovedal skôr na tón hlasu, akým ju jeho návštevník položil, ako na profesorovu otázku. Láskavo sa usmial a prehovoril sýtym hrejivým barytónom, hlasom, ktorý sa pre mňa stal dôverne známym.

„Viete, pán profesor, vy a to mačiatko máte niečo spoločné, niečo veľmi dôležité.“

„Netuším, čo by to mohlo byť,“ chladne odvetil profesor.

„Najdôležitejšou vecou na svete je pre vás váš život,“ povedala Jeho Svätosť. „A pre to mačiatko tiež.“

Ticho, ktoré nasledovalo, prezrádzalo, že napriek svojmu vzdelaniu sa pán profesor stretáva s takou myšlienkou prvýkrát.

„Hádam tým nemyslíte, že ľudský život má rovnakú cenu ako život zvieraťa?“ namietol po chvíľke mlčania.

„Ako ľudia máme, samozrejme, oveľa väčší potenciál,“ odpovedala Jeho Svätosť. „Ale v niečom sme rovnakí – v tom, ako sa držíme svojho života, ako lipneme na našej konkrétnej skúsenosti vedomia.“

„No, možno niektoré vyvinutejšie cicavce…“ pán profesor sa ťažko zžíval aj s takouto predstavou. „Ale rozhodne sa to netýka všetkých zvierat, chcem povedať, napríklad určite nie švábov.“

„Aj švábov,“ Jeho Svätosť stála neochvejne na svojom. „Každej živej bytosti.“

„Ale šváby predsa žijú v špine a prenášajú rôzne choroby. Tie sa predsa musia hubiť.“

Dalajláma vstal a prešiel k svojmu pracovnému stolu a vzal z neho veľkú škatuľku od zápaliek. „Toto máme na odnášanie švábov,“ vysvetľoval. „Je to oveľa lepšie, ako ničenie nejakým postrekom,“ pokračoval a pripojil svoj charakteristický tlmený smiech. „Ani vy by ste nechceli, aby vás nejaký obor prenasledoval s jedovatým sprejom v ruke.“

Pán profesor to mlčky uznal. Bola to celkom zrejmá, aj keď pre neho úplne nová pravda.

„Pre nás všetkých,“ pokračoval dalajláma, keď sa vrátil späť na svoje miesto, „je život nesmierne cenný. Preto je potrebné chrániť všetky živé bytosti. Je dôležité si uvedomiť aj to, že všetci máme dve rovnaké základné želania: byť šťastní a vyhnúť sa utrpeniu.“

O tom som počula hovoriť dalajlámu všetkými možnými spôsobmi už veľakrát predtým. A pritom vždy, keď o tom s niekým hovorí, vraví to s takým živým zaujatím a dôrazom, ako keby to bolo po prvýkrát.

„To sú želania, ktoré prežívame všetci. A všetci máme aj rovnaký spôsob, ktorým sa snažíme dosiahnuť šťastie a vyhnúť sa nepohodliu. Kto by si s pôžitkom nevychutnal výborné jedlo? Kto by si neprial spať v bezpečí a v pohodlí? Spisovateľ, mních – alebo zatúlané mačiatko – v tom sme si všetci rovní.“

Profesor histórie sa na druhej strane konferenčného stolíka nepokojne pomrvil.

„A najviac zo všetkého si všetci želáme, aby nás mal niekto rád,“ dodal dalajláma, naklonil sa ku mne a jemne ma pohladkal ukazováčikom.

Keď profesor o chvíľu neskôr odchádzal, v hlave mu vírilo oveľa viac vecí ako len dalajlámove názory na indicko-tibetské dejiny, ktoré si pôvodne prišiel nahrať. To, čo mu Jeho Svätosť povedala, sa ho dotklo. Nemohol s tým súhlasiť. Lenže zároveň na to ani nedokázal nemyslieť a nešlo mu to z hlavy... ako ešte uvidíme.

* * *

Nasledujúce dni som sa oboznamovala s novým prostredím. A šlo mi to rýchlo. Jeho Svätosť mi vytvorila útulný pelech zo starého vlneného rúcha. Slnko každý deň putovalo po oblohe od východu na západ, svetlo sa striedalo s tmou a dalajláma ma so svojimi dvomi tajomníkmi zatiaľ láskyplne kŕmil teplým mliekom, kým som nezosilnela tak, že som mohla jesť aj sama.

Najprv som začala so skúmaním dalajlámových izieb a potom som sa odvážila ďalej, do kancelárie oboch tajomníkov. Ten, ktorý sedel bližšie pri dverách, mladý, okrúhly, usmievavý mních s jemnými rukami, sa volal Čogjal. Pomáhal Jeho Svätosti s kláštornými záležitosťami. Starší a vyšší mních, ktorý sedel naproti Čogjalovi, sa volal Tenzin. Bol vždy elegantne oblečený ako zo škatuľky a ruky mu voňali karbolovým mydlom. Ako profesionálny diplomat a kultúrny atašé pomáhal dalajlámovi vo svetských otázkach.

Keď som prvýkrát dokrivkala do ich kancelárie, obaja prestali pracovať a mlčky sa na mňa zahľadeli.

„Kto je to?“ chcel vedieť Tenzin.

Čogjal sa zasmial, zdvihol ma zo zeme a postavil pred seba na stôl. Moju pozornosť okamžite upútalo jasne modré veko z pera. „Dalajláma ju zachránil cestou domov z Dillí,“ potom zopakoval Tenzinovi, čo sa dozvedel od asistenta. Ja som zatiaľ postrkovala veko a ono sa gúľalo cez celý stôl.

„Prečo tak čudne chodí?“ zaujímalo Tenzina.

„Vraj spadla z výšky na chrbát.“

„Hmm.“ Tenzinovi sa to veľmi nepozdávalo. Naklonil sa bližšie ku mne a pozorne si ma prezeral. „Možno to bolo najmenšie mačiatko z vrhu. Zrejme podvyživené. Má nejaké meno?“

„Nemá,“ odpovedal Čogjal. Chvíľku sme si gúľali veko po stole, kým si uvedomil: „Musíme jej nejaké vymyslieť!“ A hneď sa do toho nadšene pustil. „Potrebuje duchovné meno. Tibetské alebo anglické, čo myslíš?“ (Budhistickí mnísi a mníšky dostávajú pri vstupe do kláštora na znamenie novej identity nové duchovné meno.)

Čogjal vymyslel niekoľko návrhov, ale Tenzin ich zamietol: „Tieto veci by sa nemali uponáhľať. Som si istý, že nám niečo napadne, keď ju lepšie spoznáme.“

Ako obyčajne, Tenzinova rada bola múdra a prezieravá – ale ako sa neskôr ukázalo, nanešťastie pre mňa. V honbe za vekom som prebehla z Čogjalovho stola na Tenzinov. Starší mních ma zdvihol ako páperie a položil dole na koberec.

„Radšej zostaň dole,“ radil mi. „Mám tu list Jeho Svätosti určený pápežovi. Bol by som nerád, keby na ňom boli všade tvoje stopy.“

Čogjal sa zasmial. „Podpísané Jej Svätosťou Mačkou, vlastnou labkou.“

„JSM, Jeska,“ Tenzin zhrnul iniciálky podpisu. V úradnej korešpondencii sa totiž „Jeho Svätosť dalajláma“ často skracuje na JSD. „A máme tu provizórny titul, kým jej nájdeme niečo vhodnejšie.“

Za kanceláriou tajomníkov bola chodba, z ktorej viedli dvere do iných kancelárií a ktorá sa končila ďalšími, vždy starostlivo zavretými dvermi. Z rozhovoru oboch tajomníkov som vyrozumela, že tieto dvere vedú na najrôznejšie miesta, napríklad dole, hore, do chrámu alebo za oceán. Tiež nimi prichádzali a odchádzali všetky návštevy Jeho Svätosti. Tieto dvere sa otvárali do úplne nového sveta. V prvých dňoch mi však ako celkom malému mačaťu úplne vyhovovalo, že zostávali nepreniknuteľne uzavreté.

* * *

Prvé dni svojho života som strávila v temnom zákutí bočnej uličky. Preto som nevedela, ako to chodí na svete a medzi ľuďmi. Netušila som, v akom výnimočnom prostredí som sa teraz ocitla. Jeho Svätosť vstávala každé ráno o tretej ráno, aby do ôsmej meditovala. Vždy som šla za ním, stúlila sa pri jeho nohách do klbka a ohrievala sa jeho teplom a energiou. Myslela som si, že väčšina ľudí začína deň meditáciou.

Keď za dalajlámom prichádzali návštevy, videla som, že ho obdarovávajú bielym šálom nazývaným khatag, ktorý im s požehnaním vracal späť. Myslela som si, že ľudia sa zvyčajne zdravia medzi sebou práve takto. Počula som, že mnohí návštevníci Jeho Svätosti prišli z veľkej diaľky, len aby ho mohli pozdraviť. Aj to sa mi zdalo celkom prirodzené.

Jedného dňa ma Čogjal zdvihol do náručia a poškrabkal na krku. „Asi sa čuduješ, kto sú všetci tí ľudia, však?“ spýtal sa. Všimol si, že sa pozerám na rad zarámovaných fotografií na stenách ich kancelárie. Ukázal na niektoré z nich a vysvetľoval: „To je posledných osem prezidentov Spojených štátov pri stretnutí s Jeho Svätosťou. Dalajláma je totiž výnimočný človek, vieš?“

Vedela som to, pretože skôr ako mi dal mlieko, vždy osobne skontroloval, či nie je príliš horúce, a dozrel na to, aby bolo práve také, aké má byť.

„Je jedným z najväčších duchovných vodcov na celom svete,“ pokračoval Čogjal. „Veríme, že je to žijúci Budha. Určite máš s ním nejakú blízku karmickú väzbu. A mňa by zaujímalo, akú.“

O niekoľko dní neskôr som prenikla chodbou do malej kuchynky s akousi odpočivárňou. Niektorí dalajlámovi zamestnanci si tam chodili v pokoji posedieť, zjesť obed alebo si urobiť čaj. Zopár mníchov tam práve z pohovky sledovalo záznam správ z nedávnej návštevy Jeho Svätosti v Spojených štátoch. Všetci ma už poznali – stala som pre nich akýmsi oficiálnym maskotom. Vyskočila som na kolená jednému z mníchov a dovolila mu, aby ma hladkal. Pritom sme obaja pozerali na televíziu.

Spočiatku som videla len obrovský dav ľudí s nepatrnou červenou bodkou uprostred. Hlas Jeho Svätosti som však počula celkom jasne. Keď správy pokračovali, pochopila som, že tá maličká červená bodka je dalajláma na športovom štadióne. A rovnaká scéna sa opakovala v každom meste, ktoré navštívil, od New Yorku po San Francisko. Obrovské davy ľudí, ktoré sa v každom meste prišli pozrieť na dalajlámu, potvrdzovali podľa komentára moderátora, že Jeho Svätosť je populárnejšia než rocková hviezda.

Postupne mi začalo dochádzať, aký výnimočný je v skutočnosti dalajláma, a aký je uznávaný. A možno vďaka Čogjalovej poznámke o tom, že máme „blízku karmickú väzbu“, som sa aj ja vďaka tomu začala pokladať za výnimočnú osobnosť. To predsa mňa Jeho Svätosť zachránila z bahna Nového Dillí. Bolo to preto, že vo mne rozoznal spriaznenú dušu – vnímavú, citlivú bytosť s rovnakými duchovnými vibráciami, aké má on sám?

Keď som počula Jeho Svätosť, ako rozpráva svojim návštevníkom o dôležitosti lásky a láskavosti, spokojne som priadla, pretože mi hovoril z duše. Keď mi potom večer otváral moju obľúbenú konzervu Whiskas, vedela som to isté, čo on – že totiž všetky živé bytosti majú rovnaké základné túžby. A keď mi po večeri jemne hladkal napchaté bruško, bolo mi viac než jasné, že má pravdu aj v tom ostatnom: je to tak, ako vravel, všetci potrebujeme, aby nás mal niekto rád.

Začalo sa hovoriť o tom, že Jeho Svätosť pôjde na trojtýždňovú návštevu Austrálie a Nového Zélandu. Problém bol, čo so mnou. Nebola to zďaleka jediná naplánovaná cesta, a tak začali riešiť, či ma nechajú u dalajlámu aj naďalej, aj keď bude často a dlho preč, alebo mi radšej majú pohľadať nový domov.

Nový domov? Čo je to za nezmyselný nápad?! Bola som predsa JSM, neoddeliteľná súčasť tímu. S nikým by som nechcela žiť radšej než s dalajlámom. Vážila som si všetky bežné každodenné radosti, ktoré mi poskytoval život v jeho blízkosti – ako rada som sa vyhrievala na slniečku uvelebená na parapete okna, kým Jeho Svätosť hovorila s návštevníkmi, s akou chuťou som jedla rôzne lahôdky, ktoré mi servíroval do misky dalajláma a jeho zamestnanci, s akým pôžitkom som počúvala poludňajšie koncerty s Tenzinom.

Aj keď bol kultúrny atašé Jeho Svätosti Tibeťan, v mladosti vyštudoval univerzitu v Oxforde a v Anglicku sa naučil mať rád všetko európske. Ak práve nerobil niečo neodkladné, každý deň vstal v čase obeda od stola, vzal si plastovú škatuľku s jedlom, ktoré mu pripravila jeho žena, a zamieril chodbou k ošetrovni. Skoro nepoužívaná miestnosť bola zariadená jedným lôžkom, lekárničkou, kreslom a prenosnou aparatúrou, ktorá patrila Tenzinovi. Jedného dňa som ho zo zvedavosti sledovala. Tenzin sa usadil v kresle a stlačil tlačidlo na diaľkovom ovládači. Miestnosťou sa rozoznela hudba. Mních zavrel oči, oprel si hlavu o kreslo a na perách sa mu objavil úsmev.

„Bach, Prelúdium C dur, Jeska,“ povedal mi, keď doznela krátka klavírna skladba. Netušila som, že vie o mojej prítomnosti v ošetrovni. „Je to nádhera, však? Moja obľúbená skladba, už veľa rokov. A pritom taká jednoduchá – len jedna melodická línia, žiadna harmónia, a aká je v tom citová hĺbka!“

Bola to moja prvá lekcia hudby a západnej kultúry. Odvtedy ma Tenzin vyučoval takmer denne. Vždy bol rád, keď som prišla, pretože vo mne rozoznal spriaznenú dušu, s ktorou sa mohol deliť o svoje nadšenie z operných árií alebo sláčikových kvartet. Občas sme pre zmenu počúvali aj reprízy rozhlasových hier, v ktorých sa opisovali niektoré historické udalosti.

Tenzin pomaly jedol obed z plastovej škatule a ja som ležala na posteli skrútená do klbka – doprial mi také pohodlie, pretože sme tam boli celkom sami. Tak sa postupne, deň za dňom, počas obeda rozvíjala moja náklonnosť k hudbe a k západnej kultúre.

* * *

Jedného dňa sa stalo niečo nečakané. Jeho Svätosť odišla do chrámu a hlavné dvere zostali otvorené. Medzitým som vyrástla a stalo sa zo mňa odvážne mačiatko, túžiace po dobrodružstve. Peleštek z vlnenej látky mi už dávno nestačil k spokojnosti. Zakrádala som sa chodbou a pátrala som po nejakom rozptýlení, keď som si všimla pootvorené dvere. Hneď mi bolo jasné, že musím ísť von, prehľadať neznáme miesta, ktoré sa rozprestierali za dverami.

Dole. Von. Do diaľky.

Krivkala som a gúľala som sa zo schodov. Bola som rada, že sú pokryté kobercom, pretože som nabrala rýchlosť a nekontrolovateľne som sa rútila dole. Nedôstojne rozpľasknutá som sa zastavila až pod schodiskom. Hneď som sa však otriasla, prebehla predsieňou a vybehla von.

Bolo to vôbec prvýkrát, čo som sa ocitla vonku. Teda odvtedy, čo ma vytiahli z blata Nového Dillí. Okolo panoval čulý ruch a množstvo ľudí sa ponáhľalo všetkými smermi. Nedostala som sa ešte veľmi ďaleko, keď som počula akési pištiace hlásky a klopkanie mnohých podpätkov o dlažbu. Uvidela ma početná skupina japonských školáčok a rozbehli sa ku mne.

Prepadla ma panika. Aby som unikla tej vrieskajúcej horde, uháňala som tak rýchlo, ako mi dovoľovali moje nestabilné zadné nohy. Počula som však, ako ma doháňajú. Nedalo sa im ujsť. Dupot ich topánok mi znel ako hromobitie.

Potom som si všimla štrbinu medzi tehlami stĺpika, ktorý podopieral podlahu verandy. Bol to otvor, ktorý viedol popod budovu. Boli mi v pätách a nemala som čas na rozmýšľanie. Netušila som, kam vedie tá medzera. Vrútila som sa do nej ako blesk a zrazu som sa ocitla v inom svete. Bola som v rozľahlom priestore medzi zemou a drevenými doskami, ktoré tvorili podlahu verandy. Bola tam tma a prach a zhora sa ozývalo neustále tlmené bubnovanie množstva nôh. Ale aspoň som bola v bezpečí. Premýšľala som, ako dlho tu budem musieť zostať, kým to školáčky vzdajú a odídu. Labkou som si zotrela pavučinu z ňufáka a rozhodla som sa, že nebudem nič riskovať.

Keď si moje oči a uši privykli na nové prostredie, uvedomila som si, že počujem akési prerušované, ale pritom vytrvalé škrabkanie. Zarazila som sa a zavetrila, až sa mi rozšírili nozdry. Zároveň so zvukom som totiž pocítila závan pachu, ktorý mi naježil fúziky. Moja reakcia bola okamžitá a ohromujúca. Spustil sa vo mne reflex, o ktorom som až dovtedy ani netušila.

Nikdy predtým som nevidela myš. Teraz som v nej okamžite rozoznala korisť. Pridržiavala sa omietky a hlavu mala napoly schovanú v drevenom tráme, v ktorom hĺbila otvor veľkými prednými tesákmi.

Zakrádala som sa k nej. Nevšimla si môj manéver vďaka neustálemu dupotu nôh chodcov po drevenej podlahe.

Úplne ma ovládol inštinkt. Jediným mávnutím prednej labky som zrazila hlodavca na zem, kde zostal omráčene ležať. Sklonila som sa k nemu a zaborila som mu zuby do krku. Jeho telo mi bezvládne viselo z papuľky.

Vedela som celkom presne, čo musím urobiť. S korisťou v papuli som bežala späť k štrbine v stene, obozretne som skontrolovala situáciu a zistila som, že japonské školáčky už zmizli. Potom som sa ponáhľala po dlažbe späť do domu. Prebehla som cez halu a vyskákala po schodoch až ku dverám. Lenže dvere už boli zatvorené.

Čo teraz? Chvíľu som tam len tak sedela a premýšľala, ako dlho budem musieť čakať. Potom prišiel jeden zo zamestnancov Jeho Svätosti. Spoznal ma a pustil dovnútra bez toho, aby si všimol môj úlovok v zuboch. Prešla som chodbou a zahla za roh.

Dalajláma bol vtedy ešte v chráme, a tak som vošla do kancelárie jeho tajomníkov, zložila som myš na zem a ohlásila sa naliehavým zamňaukaním. Čogjala s Tenzinom zarazil nezvyčajný tón môjho hlasu a prekvapene sa na mňa pozreli. Stála som na koberci s hrdo vztýčenou hlavou a s myšou pri nohách.

Reakcia oboch tajomníkov však bola úplne iná, ako som očakávala. Pozreli sa na seba a naraz vyskočili zo stoličky. Čogjal ma zdvihol do vzduchu a Tenzin si kľakol k nehybnej myši.

„Ešte dýcha,“ hlásil. „Zrejme je v šoku.“

„Vezmi tú škatuľu pri tlačiarni,“ navigoval ho Čogjal. Mal na mysli prázdnu papierovú škatuľu, z ktorej pred chvíľkou vybral novú atramentovú náplň do tlačiarne.

Tenzin dostrkal myš do prázdnej škatule pomocou starej obálky a ďalej si ju pozorne prezeral.

„Kde myslíš, že...?“

„Táto tu má na fúzoch pavučiny,“ poznamenal Čogjal a posunkom hlavy naznačil, že hovorí o mne.

Táto?! Tá?! Tak sa hovorí o JSM?

V tom okamihu vstúpil do miestnosti dalajlámov vodič. Tenzin mu odovzdal škatuľu a kázal mu, aby myš sledoval a ak sa ešte spamätá, aby ju vypustil v neďalekom lesíku.

„Jeska zrejme nejako prekĺzla von,“ povedal vodič a zahľadel sa do mojich modrých očí.

Čogjal ma stále držal vo vzduchu, no nie vo zvyčajnom láskyplnom objatí, ale tak, akoby som bola nejaká divoká beštia. „Hm, JSM, tento titul mi za daných okolností pripadá trocha nevhodný.“

„Veď to bolo len provizórne pomenovanie,“ súhlasil Tenzin a vracal sa k stolu. „Ale aj Jeho Svätosť Myšilov znie trochu nevhodne.“

Čogjal ma postavil späť na koberec.

„A čo nechať len Myšilov?“ navrhol vodič. Mal však silný tibetský prízvuk, takže v jeho podaní to vyznelo skôr ako „Myška“.

Všetci traja muži sa na mňa pozorne zahľadeli. Ich rozhovor sa zvrtol nebezpečným smerom. Odvtedy som to neprestala ľutovať.

„Nemôže byť len Myška,“ namietol Čogjal. „Správne duchovné meno musí byť Myška Niečo alebo Niečo Myška.“

„Brutálna Myška?“ navrhoval Tenzin.

„Myška Zabijak?“ pritvrdil Čogjal.

Nastalo ticho, potom prehovoril vodič a predniesol svoj návrh. „A čo napríklad Myška Veľká?“

Všetci traja sa na mňa pozreli – vyzerala som ako malá chlpatá kôpka nešťastia – a vyprskli smiechom.

Tenzin sa snažil zachovať vážnu tvár a zahľadel sa na mňa: „Súcit je pekná vlastnosť. Ale myslíte si, že by Jeho Svätosť mala bývať spolu s Myškou Veľkou?“

„Alebo tu dokonca nechať Myšku Veľkú tri týždne namiesto seba, aby ho zastupovala, keď bude v Austrálii?“ nahlas uvažoval Čogjal. Všetci traja sa znova rozosmiali a nemohli prestať.

Vytratila som sa z miestnosti s ušami stiahnutými dozadu a so zveseným chvostíkom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titul

Tiráž

Úvod

Prvá kapitola