Ukážka z elektronickej knihy

Vydání knihy podpořila

švýcarská kulturní nadace Pro Helvetia.

Copyright © 2012, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne / Germany

Translation © Tomáš Dimter, 2014

Pro Hope

Grave et religieux il reprend sa calme attitude:

il demeure — symbole qui grandit — et,

penché sur l’apparence du Monde, sur vaguement en lui,

resórbées, les générations humaines qui passent.

André Gide

Naked people have little or no influence on society.

Mark Twain

ČÁST PRVNÍ

I

Pod dlouhými bílými oblaky a nádherným sluncem na jinak jasné obloze bylo slyšet nejprve táhlé houkání. Poté svolával k obědu pronikavý lodní zvon a malajský hoch tichým a lehkým krokem obcházel horní palubu a jemným stisknutím ramene budil cestující, kteří po vydatné snídani znovu usnuli. Pokud člověk cestoval první třídou, Severoněmecký Lloyd, čert aby ho spral, se uměním čínských kuchařů s dlouhými copy každé ráno staral o úžasná manga druhu Alphonso z Cejlonu, podélně rozkrojená a umělecky naaranžovaná, o sázená vejce se slaninou, dále o kuřecí prsíčka v ostrém nálevu, krevety, aromatickou rýži a vydatné anglické pivo značky Porter. Právě požití onoho posledního mělo za následek, že navracející se pěstitelé, kteří se — oděni do bílého flanelu svého cechu — na lehátkách horní paluby Prince Waldemara spíše rozvalili, než způsobně uložili ke spánku, skýtali veskrze nehorázný, téměř zhýralý výjev. Knoflíky na rozepnutém poklopci jejich kalhot visely na nitích, vesty jim pokrývaly šafránově žluté skvrny od omáčky s karí. Byl to úděsný pohled. Pobledlí, zarostlí, otupělí Němci, výrazem se podobající hrabáči kapskému, tam leželi a pozvolna se probouzeli ze svého zažívacího spánku. Němci na zenitu svého světového vlivu.

Tak či nějak podobně uvažoval August Engelhardt, který si překřížil hubené nohy, hřbetem ruky smetl pár imaginárních drobků ze svého oděvu a zlostně se zahleděl přes reling na olejnatou mořskou hláď. Loď vlevo i vpravo doprovázely fregatky; nikdy to nebylo dále než sto námořních mil od pobřeží. Objevovali se zničehonic, tihle velcí lovci s ocasem podobným vlaštovčímu, jejichž dokonalou leteckou akrobacii a pozoruhodné manévry s kořistí miloval každý, kdo se plavil po jižních mořích. Také Engelhardt se nadchl pro ptáky Pacifiku, zejména pro medosavku novozélandskou čili Anthornis melanura. Jako kluk je celé hodiny zkoumal ve foliantech, obdivoval jejich nádherné, výrazné a ve žhavém slunci dětské představivosti se mihotající peří, drobnými prsty přejížděl po jejich zobácích, po jejich pestrých perech. A nyní, když Engelhardt skutečně plul pod jejich třepotajícími křídly, už pro ně neměl oči. Pozoroval spíše tělnaté plantážníky, kteří — nosíce v sobě dlouho neléčenou syfilidu ve třetím stadiu — se zrovna vraceli na své plantáže a usínali nad suše a nezáživně sepsanými články v Tropickém pěstiteli nebo Německých koloniálních novinách a s mlaskáním snili o snědých černošských dívkách s obnaženými ňadry.

Slovo „plantážník“ není úplně přesné, neboť tento pojem předpokládá úctu, obeznámené zacházení s přírodou a posvátným zázrakem růstu. Ano, mělo by se mluvit o „správcích“ ve vlastním slova smyslu, neboť přesně těmi byli, správci domnělého pokroku, tito šosáci se zkrácenými kníry, které se v Berlíně nebo Mnichově nosily před třemi lety, s kníry pod červeně žilkovaným chřípím, jež se při každém výdechu mohutně zachvěly, a s odulými ústy pod nimi s bublinkami slin, které kdyby se osvobodily od rtů, vznesly by se samy od sebe do výše jako poletující mýdlové bubliny při dětské hře.

Plantážníci zase jednou mžourali zpod víček a poněkud stranou uviděli sedět třesoucí se, ani ne pětadvacetiletý uzlíček nervů s očima melancholickýma jako salamandr, útlý, vyzáblý, dlouhovlasý, v beztvarém oděvu barvy vaječné skořápky, s dlouhými vousy, jejichž konce se neklidně otíraly o halenu bez límce, až člověka letmo napadalo, co divného je vlastně na tom muži, jenž při každé druhé snídani, a dokonce u každého oběda, sedává v rohu salonu druhé třídy sám, jen se sklenicí džusu, půlku tropického ovoce pečlivě rozděluje na kousky a k dezertu otevírá kartonový obal, ze kterého lžící nabírá a ve sklenici s vodou rozpouští nahnědlý pudrovitý prášek, který připomíná hlínu rozmělněnou na prach. A tento zemský pudink navíc pojídá! Jak výstřední! Pravděpodobně kazatel, očividně anemický, nepoužitelný pro život. Přesto v zásadě nezajímavý. A hlavně — zbytečné o něm déle přemýšlet. V duchu mu prorokovali nanejvýš rok v Pacifiku, zavrtěli hlavou, zavřeli přimhouřená víčka a mumlajíce si cosi nesrozumitelného znovu usnuli.

Zdaleka slyšitelné vrzající chrápání doprovázelo německou loď kolem amerických Filipín, Luzonským průlivem (v Manile nepřistávali, neboť panovala nejistota, zda se průběh války, která zachvátila kolonii, ještě neobrátí v dobrý konec), teritoriálními vodami Nizozemské východní Indie, jež se zdály nekonečně rozhlehlé, a nakonec do vlastního protektorátu.

Jak se mu jen hnusili. Ne, ne a ještě jednou ne. Engelhardt zavíral a zase otevíral Schlickeysenovo klasické dílo Plody a chléb, marně se pokoušel přečíst několik odstavců, na okraji jedné strany si udělal pár poznámek pahýlem tužky, kterou stále nosil v kapse. Ale jakmile je dopsal, už je neuměl rozluštit.

Loď se poklidně kolébala pod nebem bez mráčku. Jednou Engelhardt zahlédl v dálce hejno delfínů, ale než si stačil od člena posádky půjčit dalekohled, zase se ztratilo v bezedných mořských hlubinách. Zanedlouho dopluli k malebnému ostrovu Palau, předali poštovní vaky a ostrov opět opustili. Na další krátké zastávce, v Yapu, se k velké lodi váhavě přiblížilo několik katamaránových člunů — ke koupi byly půlky prasat a kořeny jamu, jenže ani pasažéři, ani posádka neprojevili o nabízené zboží sebemenší zájem. Při otáčení lodi byl jeden ze člunů zachycen vírem u lodních šroubů a přiražen k boku lodi. Ostrovan se zachránil skokem do moře, člun se však rozpadl na dvě části a potraviny, ještě před okamžikem nabízené snědýma rukama nataženýma k nebi, se nyní pohupovaly ve zpěněné vodě. Engelhardt, jednou rukou objímaje Schlickeysenovu knihu, se vyklonil přes zábradlí, co nejvíc to šlo, a zděsil se při pohledu na půlku prasete, po straně protkanou krvavými šlachami, jež chvíli plavala a pak pomalu klesla do indigově modré hlubiny oceánu.

Princ Waldemar byl rychlý moderní parník o výtlaku tří tisíc tun, který připlouval každých dvanáct týdnů z Hongkongu a dál mířil Tichým oceánem do Sydney, zastavuje přitom v Německém protektorátu, jmenovitě v Novém Pomořansku, v zátoce Blanche na Gazelím poloostrově, kde se rozkládalo hlavní město Herbertshöhe (u jednoho z jeho dvou přístavních mol), jehož splavná mělčina byla optimisticky označena za přístav.

Město Herbertshöhe nebylo žádný Singapur, sestávalo v zásadě z oněch dvou dřevěných mol, několika křížících se širokých alejí, na nichž byly zřízeny více či méně impozantní faktorie (podle úhlu pohledu) společností Forsayth, Hernsheim & Co. a Burns Philp. Pak se zde nacházela ještě jedna větší budova společnosti Jaluit, obchodující s guánem na Yapu a Palau, dále policejní stanice, kostel včetně mimořádně pitoreskního hřbitova, hotel Kníže Bismarck, konkurující hotel Německý dvůr, přístavní úřad, dvě nebo tři taverny, čínská čtvrť, o níž netřeba ztrácet slovo, Německý klub, malá klinika fungující pod pečlivým dohledem lékařů Winda a Hagena a sídlo guvernéra, mírně vyvýšené nad městem, stojící na kopečku porostlém travou, jež odpoledne neskutečně zeleně zářila. Ale bylo to řádné rozvíjející se německé město, a pokud se o něm říkalo, že je to „díra“, pak jen tehdy, když se na něj nadávalo nebo když tam lilo jako z konve, takže třicet stop od nosu už nebylo nic vidět.

Po poledních lijácích se vždycky objevilo slunce, přesně ve tři hodiny, a nádherně pestrobarevní ptáci si vykračovali v šerosvitu dlouhých travin a čistili si peří, z něhož kanula voda. V kalužích pod vysokými kokosovými palmami alejí pak rejdily domorodé děti, bosé, nahé, mnohé v krátkých roztrhaných kalhotách (na kterých bylo více děr než látky), s hlavami porostlými vlnitými, z rozmaru přírody plavými vlasy. Tyto děti nazývaly Herbertshöhe „Kokopo“, což znělo rozhodně lépe, a především se to krásněji vyslovovalo.

Německé protektoráty v Tichém oceánu, a na tom se odborníci shodovali, byly na rozdíl od afrických držav Jeho Veličenstva císaře Viléma II. zcela a naprosto zbytečné. Výnos kopry, guána a perleti nestačil ani v nejmenším na to, aby dokázal uživit tak velkou, v nekonečnosti Tichého oceánu rozloženou říši. V dalekém Berlíně se však o ostrovech hovořilo jako o drahocenných zářivých perlách spojených do jednoho řetízku. Přímluvců i odpůrců tichomořských kolonií se našlo hodně, nejčastěji se ovšem jednalo o ještě mladé sociální demokraty, kteří otázku po relevanci držav v jižních mořích kladli nejhlasitěji.

Nuže, do této doby spadá naše kronika, a pokud ji chceme vyprávět, musíme mít na zřeteli i budoucnost, neboť tento příběh se odehrává na samém počátku dvacátého století, které se téměř až do poloviny svého trvání jevilo tak, že se stane stoletím německým. Stoletím, v němž Německo zaujme své právoplatné, čestné a čelné místo u stolu světových dějin, což tak z pohledu jen několik let starého lidského věku, tedy nového století, také vypadalo. Teď tedy budeme vyprávět příběh jednoho Němce za všechny ostatní, romantika, jenž byl jako mnozí onoho druhu umělcem na zapřenou, a pokud se do vědomí někdy dere srovnání s pozdějším německým romantikem a vegetariánem, který by byl snad raději zůstal u svého malířského stojanu, je to veskrze záměrné a také duchaplně, promiňte, in nuce důsledné. Avšak ten nyní zmíněný je v onom okamžiku ještě uhrovitý podivínský kluk, který schytává nesčetné otcovské facky. Ale jen vyčkejte: on roste a roste.

Na palubě parníku Princ Waldemar se plaví mladý August Engelhardt z Norimberku, vousatý muž, vegetarián, nudista. Před několika lety vydal v Německu knihu s blouznivým názvem Bezstarostná budoucnost a nyní cestuje do Nového Pomořanska, aby zakoupil půdu pro kokosovou plantáž, jejíž přesnou velikost ani polohu ještě nezná. Rád by se stal plantážníkem, ovšem nikoli z touhy po zisku, nýbrž z hluboce pociťované víry, že by mohl svým velkým nápadem navždy změnit svět, jenž mu připadá nepřátelský, hloupý a vůbec strašlivý.

Poté co Engelhardt vyloučil všechny ostatní potraviny jako nečisté, narazil zničehonic na plod kokosové palmy. Žádná jiná možnost neexistovala; Cocos nucifera je, uvědomil si Engelhardt, příslovečnou korunou stvoření, projevenou formou světového stromu Yggdrasil. Kokos roste na nejvyšším místě palmy, obrácený ke slunci a bohu světla; dává nám vodu, mléko, kokosový tuk a výživnou dužinu; jako jediný plod rostlinné říše dodává člověku selen; z kokosových vláken se tkají rohože, používají se na stavbu střech a výrobu lan; z kmenu kokosovníku se vyrábí nábytek i celé domy; z jádra kokosu se lisuje olej, který prozařuje temnotu a zvláčňuje pokožku; dokonce i vydlabaná, prázdná skořápka skýtá vynikající surovinu, z níž se dají zhotovit šálky, lžičky, džbány, ba i knoflíky; a spalování prázdných slupek nejenže dalece předčí tradiční dříví na otop, nýbrž slouží i jako skvělý prostředek k zahánění komárů a much, protože při něm vzniká silný kouř. Zkrátka, kokosový ořech je dokonalý. Kdo se živí výhradně kokosovým ořechem, bude roven bohu, stane se nesmrtelným. Nejtoužebnějším přáním Augusta Engelhardta, dokonce jeho posláním bylo vytvořit kolonii kokovorů — viděl se jako prorok a misionář. Z tohoto důvodu se plavil do Pacifiku, který zvábil rajským voláním Sirén už nekonečné množství snílků.

Princ Waldemar držel pod dýmajícím komínem svůj přímý kurz na Herbertshöhe. A zatímco byly dvakrát denně na zádi vysypávány velké kbelíky se zbytky jídla do moře, táhlo se v dálce na jihu temné pobřeží Země císaře Viléma (pohoří Finisterre, jak stálo na Engelhartdově mapě) a neprobádaná, nebezpečná území za ním, kam ještě německá noha nevkročila. Rostlo tam na sto tisíc milionů kokosových palem. Engelhardt nebyl na tuto téměř bolestivou krásu jižních moří vůbec připraven; sluneční paprsky pronikaly ve světelných sloupech skrze mraky, večer se s klidnou shovívavostí snášel na pobřeží a na horské hřebeny, jež se za nimi v cukrově fialkovém světle soumraku prostíraly až do nekonečna.

Blížil se k němu muž v tropickém obleku a s cvikrem, někdo, kdo vypadal laskavě a ne tak hloupě jako jeho kolegové, a Engelhartda okamžitě přepadla téměř chorobná stydlivost, jež ho opanovala pokaždé, když se setkal s lidmi, kteří si byli naprosto jisti sami sebou a správností svého počínání a bytí. Zdalipak prý Engelhardt ví, jak se říká lenošce, na níž on a ostatní cestující proklimbali odpoledne na palubě? Engelhardt mlčky zavrtěl hlavou a sklopil oči, aby dal najevo, že by se rád opět ponořil do Schlickeysena, jenže plantážník, který se nyní s nepatrnou úklonou představil jako Hartmut Otto, přistoupil ještě o krok blíž, jako by sděloval nějaké mimořádně důležité tajemství. Lehátku na palubě, a Engelhardt nechť si to dobře zapamatuje, se kvůli dopředu se vyklápějící dřevěné opěrce na nohy říká „bombay fornicator“.

Engelhardt zcela nechápal, slovní hříčky sexuálního rázu mu připadaly podezřelé, jelikož pohlavní akt pokládal za cosi naprosto přirozeného, daného bohem, a nejen za součást uskřinuté, nesprávně vedené mužské výchovy. Nechal si to však pro sebe a na plantážníka se zahleděl poněkud bezradně a zkoumavě. Nyní tedy bylo na panu Ottovi, aby z toho takříkajíc vybruslil — s máváním rukou se jal zevrubně líčit své obchody v protektorátu. Zapomeňme na to, prohlásil, sebejistě se posadil na spodní díl lenošky a uvolnil si límec košile nasáklý vlhkostí ze vzduchu a potem. Je prý na lovu Paradisaeidae, sděloval a prsty si přitom okázale nakrucoval konečky kníru, tedy na lovu rajek, za jejichž pera se dnes v salonech od New Yorku po Buenos Aires, jak Engelhardt nepochybně ví, platí a-s-t-r-o-nomické částky. Zdalipak kvůli tomu přicházejí ptáci o život, chtěl vědět Engelhardt, neboť mu došlo, že žádný úhybný manévr směrem ke své knize se mu už asi nepovede — Hartmut Otto se totiž uvelebil. V ideálním případě jsou brka zvířeti vytržena zaživa — jistě, existují i obchodníci, kteří tuto ozdobu, jež dospělým rajkám vypadla ze zadní části těla v džungli, toliko sbírají, jenže on, Otto, si o takových metodách nic dobrého nemyslí. Pera naopak musejí vykazovat na spodním konci stopy krve coby pečeť kvality, jinak si je nikdo nekoupí. Engelhardt protáhl obličej, najednou mu bylo nějak divně, ale v tu chvíli už se rozezněl zvon oznamující čas oběda a Otto ho jemně, ale důrazně chytil za paži, že prý mu teď musí prokázat čest a poobědvat s ním.

Hartmut Otto platil za morálního člověka, i když jeho slušnost byla plodem právě skončeného století a on projevoval pramalé pochopení pro nadcházející novou dobu, jejímž protagonistou byl August Engelhardt. Jistě, lovec rajek četl pokrokové přírodovědce, kupříkladu Alfreda Russela Wallace, Lamarcka, Darwina, a to nepochybně s pečlivostí, zejména pak jejich taxonomické práce. Jenže mu nescházela jenom víra v modernitu jako kumulativní proces, nýbrž nebyl s to rozeznat a přijmout radikálního ducha (jakým byl například právě Wallace nebo Darwin) — a to ani tehdy, když se s ním setkal osobně, třeba náhodou jako teď při cestě lodí, takže už jenom Engelhardtovo vegetariánství bylo pro Otta dostatečným důvodem k zatracení.

Engelhardt se nechal proti své vůli dovést ke stolu v první třídě. Sedělo se tam na těžkých novogotických židlích, jejichž opěrky byly vycpány koňskými žíněmi, a z nichž bylo možné zaměřovat pohled na reprodukce holandských mistrů ve zlatých rámech. Otto mávl na malajského číšníka a Engelhardtovi byl — zcela proti jeho obvyklým stravovacím zvyklostem — naservírován talíř nudlí s vepřovou kotletou a množstvím hnědé omáčky. Engelhardt hleděl s neskrývaným odporem na kus masa, který před ním ležel na lůžku z nudlí a po okrajích se modravě třpytil.

Ottu, jenž byl v podstatě dobromyslný člověk, napadlo, že se jeho protějšek zřejmě ostýchá, neboť jako pasažér druhé třídy patrně neví, jak by měl za takový, pro něho výstřední polední pokrm zaplatit, a tak Engelhardta vybídl, aby se do vepřové kotlety pustil — ale ano, jen do toho, prosím pěkně, je to na mě. Načež Engelhardt zdvořile, ovšem podle svého (a Schopenhauerova a Emersonova) nejlepšího svědomí odpověděl — ne, děkuji, jsem vegetarián obecně a fruktivor zvláště. A zda by prý směl požádat o zelený salát, neupravovaný, bez pepře i soli.

Obchodník s ptáky se zarazil, příbor, který už držel nad talířem, znovu odložil, polkl, osušil si ubrouskem horní ret a kníry a pak vyrazil štěkavý, mečivý, ba dokonce prskavý chechot. Slzy se mu řinuly z očí, nejprve se k zemi snesl ubrousek, pak se roztříštil talíř; Otto stále dokola opakoval slova „salát“ a „fruktivor“, až z toho znachověl, jako by mu hrozilo udušení. Lidé od vedlejšího stolku vyskočili, aby ho prudkými ranami do zad zbavili kůstky uvízlé kdesi v průdušnici, ale August Engelhardt dál seděl naproti, díval se k zemi a s manickou rychlostí pohupoval sandálem překříženým přes levý kotník. Jakýsi čínský kuchař přispěchal z lodní kuchyně, v ruce ještě metličku, z níž cosi odkapávalo.

Vytvořily se dvě skupiny a začaly se zuřivě přít. Ze změti hlasů Engelhardt jasně zachytil několik vět: šlo o jeho, Engelhardtovo, právo na odmítnutí konzumace masa, dál se hovořilo o divoších, pokud je ovšem — podotkl jeden z majitelů plantáží — bylo možné divochy nazývat. Anebo to teď došlo tak daleko, že Němec v koloniích nesmí rozlišovat Kanaka od Rýňana? Ale přesto by měl být člověk rád, tvrdili zastánci protikladné strany, že se na jídelníčku objevují rostlinné výrobky. Zvlášť když se v mnoha částech naší radostné ostrovní říše už před delší dobou opět přešlo k lidojedství, poté co ho divochy pracně odnaučili drakonickými tresty. Ale, nesmysl! Starou belu! znělo z opozice. Ale ano, ano, právě před čtyřmi měsíci snědli jednoho kněze, tam naproti, u steylských misijních sester v Tumleu. Ty tělesné části duchovního, které okamžitě nezkonzumovali, naložili, dopravili na moře a prodali v Nizozemské východní Indii.

Engelhardtovi hrozilo, že ho zcela ovládne pocit studu. Nejprve zbledl, pak zrudl a chystal se vstát, aby opustil místo neúcty a pohrdání. Uhladil před sebou na stole ubrousek a tiše poděkoval Hartmutu Ottovi, téměř neslyšně, beze stopy ironie. Majiteli plantáže, který mu chtěl zabránit v odchodu tím, že ho hrubě chytil za útlou paži, se vykroutil nečekaným pohybem ramen, přešel sál a otevřel dveře, které vedly přímo na palubu. Tam se zarazil, stále vzrušený, a hřbetem ruky si otřel čelo. Vdechoval a vydechoval vlhký tropický vzduch a přemýšlel o tom, zda by se přece jen neměl opřít o stěnu promenádní paluby. Ale pak tuto myšlenku zavrhl jako zženštilou a konečně se ho zmocnil pocit hluboké, velmi hluboké osamělosti, mnohem nezdůvodnitelnější, než jakou kdy pocítil v doma ve Francích. Ocitl se zde mezi špatnými lidmi, mezi bezcitnými, hrubými barbary.

Té noci špatně spal. Daleko od Prince Waldemara zuřila bouře a bludné trhavé záblesky v nepravidelném rytmu halily parník do strašidelné, sinale sněhové bělosti. Engelhardt se převaloval na chladivém prostěradle, ve vteřinách děsu mezi sněním a bděním se nad ním na stropě míhaly podivné obrysy Anglie vrhané vzdálenými blesky, a když konečně usnul hlouběji — bouři vnímal jen jako na hony vzdálené temné rachocení —, zdálo se mu o jakémsi kultickém chrámu postaveném pod matně zářícím podvečerním sluncem na pláži klidného Baltského moře, osvětlovaném vikinskými pochodněmi zabodnutými v písku. Konal se tam jakýsi pohřeb, Seveřané ve zbroji stáli u chrámu na stráži. U jejich nohou tiše hrály na kostěné flétny děti s blonďatými vlasy spletenými do věnečků. Vor, na němž ležel mrtvý, byl za posledních slunečních paprsků vypuštěn na moře, a jakýsi obr, stoje po pás ve vodě, ještě zapálil poleno. Vor, zvolna zachvacovaný ohněm, pak pomalu a zádumčivě odplouval na sever, do Hyperboreje.

Časně zrána následujícího dne dorazil parník za třpytivě jasného slunečního svitu, radostných zvuků kapely a hlasitého troubení sirén do zátoky Blanche, a Engelhardt stál lehce zmaten u lodního zábradlí. V kostech stále cítil onen nádherný, zvláštní sen z minulé noci, jehož obsah zahalovala mlha, čím víc se blížili k pevnině. Snad tušil, že obě lodi, moderní parník a pohanský pohřební vor, byly v určitém smyslu a významu navzájem propojeny, ale dnes ráno se rozhodně nenacházel v takovém rozpoložení, aby z onoho snu vyvozoval závěry ohledně vlastního odjezdu z vlasti, jenž sice neproběhl zrovna živelně, přesto však byl nepříjemný — nesl pečeť surové pruské policejní zvůle. Inu, pomyslel si Engelhardt, na těchto zelených březích nezemře.

S téměř kočičí připraveností ke skoku vzrušeně pozoroval přibližující se pevninu. Tohle je tedy jeho Sion. Zde, v této terra incognita, se usadí, z této části zeměkoule si bude plánovat budoucnost. Vzrušeně pobíhal sem a tam, a pokaždé když dorazil na záď, rychle se otočil; někteří pánové, opět přiopilí už při snídani — příšerný obchodník s ptáky Otto mezi nimi nebyl —, mu tam připíjeli a vesele pokřikovali, ať to nechá být, že zase chtějí být přátelé, Němci v koloniích nakonec musejí držet spolu a tak dále. Hulvátů si nevšímal a pozoroval nádherné pobřeží za nimi, pátral po zálivech, nepravidelnostech, návrších.

Jako dům vysoké palmy strměly z buše Nového Pomořanska, z níž se kouřilo. Modrý dým stoupal ze zalesněných svahů, tu a tam bylo možné zahlédnout paseky a na nich chatrče z travin. Jakýsi makak žalostně zavřískal. Táhnoucí fronta šedých mraků nakrátko zakryla slunce a pak zase odplula. Engelhardtovy prsty netrpělivě vybubnovávaly jeden dva pochody, znovu se rozeznělo troubení lodních sirén. Do zorného pole se nasunul zpola zalesněný kužel vulkánu. Najednou na bíle pruhované lodní zábradlí dopadly červené kapky a Engelhardt se vyděsil. Tekla mu krev z nosu, a tak si musel pospíšit do podpalubí. Opatrně sešel po schodech do přítmí ocelových chodeb, aby si lehl na záda v kóji své kabiny a se zavřenými, tepajícími víčky si na obličej přitiskl ručník, jenž se pozvolna barvil doruda. Ze džbánu zakrytého utěrkou si do sklenice nalil trochu ovocné šťávy a lačně ji vypil.

Mezitím dorazilo celé Herbertshöhe, byl to první zářijový týden. Lidé stáli na dřevěných lávkách, nažehlení, muži čerstvě oholení a s novými límci, v očekávání již nikoli nejčerstvějších novin z Berlína; už jim zbývala jen krátká chvíle a dočkají se ledového piva, které bude ihned po vyložení prvních beden odzátkováno a rozdáno; dočkají se tuctů dopisů z vlasti a pochopitelně nově příchozích: dobrodruhů, navracejících se plantážníků, ojedinělých badatelů, ornitologů a mineralogů, zchudlých, ze zastavených pozemků vyhnaných šlechticů, pomatenců, věcí vyvržených a vyplavených na břeh Německého císařství.

Engelhardt postával ve své kabině, přesněji u kruhového lodního okénka vylidňujícího se parníku, a dvojitým sklem hleděl na Herbertshöhe. Krvácení z nosu ustalo tak náhle, jako začalo. Nestál jistě, mírně nahrben se opíral o stěnu kabiny, tvář mu hladila síťovina záclon, prsty pravé ruky svíral v kapse roucha pahýl své tužky, slunce v okénku pražilo strašlivou silou. Když se ho jemná látka záclony dotkla znovu, rozplakal se, zachvěl se a kolena se mu roztřásla. Měl pocit, jako by mu nějakým přístrojem vysávali z kostí veškerou kuráž, a celá konstrukce, již kdysi držel pohromadě tmel odvahy, se v něm nyní zhroutila.

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

I

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ