Julian Barnes

Levels of Life

Copyright © 2013 by Julian Barnes

Translation © Pavel Vilikovský 2014

Design & Layout © Palo Bálik 2014

Photo © © Jillian Edelstein / Camera press 1991

Slovak edition © Artforum 2014

venované Pat

ZHREŠENIE VÝŠKOU

Spojíte dve veci, ktoré dovtedy nik nespojil. A svet sa zmení. Ľudia si to v tej chvíli nemusia všimnúť, ale to nič. Svet sa zmenil aj tak.

Plukovník Fred Burnaby z Kráľovskej jazdnej stráže, člen Rady vzduchoplaveckej spoločnosti, vzlietol 23. marca 1882 od Doverskej plynárne a pristál na polceste medzi Dieppe a Neufchâtelom.

Sarah Bernhardtová vzlietla o štyri roky skôr zo stredu Paríža a pristála neďaleko Emerainville v département Seine-et-Marne.

Félix Tournachon vzlietol 18. októbra 1863 zo Champ de Mars v Paríži; víchor ho sedemnásť hodín hnal na východ a potom sa zrútil v blízkosti železničnej trate neďaleko Hanoveru.

Fred Burnaby cestoval sám v červenožltom balóne nazvanom Zatmenie. Jeho kôš meral jeden a pol metra na dĺžku, necelý meter na šírku a necelý meter na výšku. Burnaby vážil 108 kilogramov, na sebe mal prúžkovaný kabát a tesne priliehajúcu pletenú čiapočku, a na ochranu šije pred slnkom si zostrojil pokrývku z vreckovky. So sebou si vzal dva sendviče, fľašu minerálky Apollinaris, barometer na meranie výšky, teplomer, kompas a zásobu cigár.

Sarah Bernhardtová cestovala so svojím umeleckým milencom Georgesom Clairinom a profesionálnym vzduchoplavcom v oranžovom balóne nazvanom Doña Sol, keď odohrala svoju aktuálnu rolu v Comédie Française. Večer o pol siedmej, po hodine letu, zahrala matku a nachystala tartines de foie gras. Vzduchoplavec otvoril fľašu šampanského tak, že zátku vystrelil do oblohy; Bernhardtová pila zo striebornej čaše. Potom zjedli pomaranče a prázdnu fľašu vyšmarili do Vincenneského jazera. Vo svojej náhlej povýšenosti veselo zhadzovali balast na pozemšťanov pod sebou: rodinu anglických turistov na balkóne Bastillského stĺpa, a neskôr na svadobné zhromaždenie užívajúce si vidiecky piknik.

Tournachon cestoval s ôsmimi spoločníkmi vo vzdušnom plavidle splodenom jeho chvastavou fantáziou: „Zostrojím balón – Balón s veľkým B – mimoriadne obrovských rozmerov, dvadsaťkrát väčší ako ten najväčší.“ Nazval ho Obor. Medzi rokmi 1863 a 1867 absolvoval päť letov. K pasažierom na tomto druhom lete patrila Tournachonova manželka Ernestine, bratia vzduchoplavci Louis a Jules Godardovci a potomok prvotnej balónistickej rodiny Montgolfierovcov. Správa neuvádza, aké jedlo si vzali so sebou.

Tak vyzerali vtedajšie vrstvy oddané lietaniu v balóne: nadšený anglický amatér, potešený, že ho posmešne prezývajú „balomaniak“, a hotový vliezť do hocičoho, čo sa práve chystá vzlietnuť; najslávnejšia herečka svojej éry, podnikajúca celebritný let; a profesionálny letec na balóne, ktorý spustil Obra ako komerčné podujatie. Dvesto tisíc divákov sledovalo jeho prvé vzlietnutie, za ktoré každý z trinástich pasažierov zaplatil tisíc frankov; podstavec vzdušného korábu, ktorý pripomínal prútený poschodový domec, obsahoval miestnosť na občerstvenie, postele, záchod, fotografické oddelenie, a dokonca aj tlačiareň na okamžitú výrobu pamiatkových brožúrok.

Bratov Godardovcov bolo všade plno. Navrhli a postavili Obra, a po prvých dvoch letoch ho prepravili do Londýna a vystavili v Crystal Palace. Krátko nato ta tretí brat, Eugéne Godard, dopravil ešte väčší balón poháňaný ohňom, ktorý dvakrát vzlietol z Cremorne Gardens. Kubický obsah mal dvakrát väčší ako Obor a pec vykurovaná slamou vážila spolu s komínom 450 kilogramov. Pri jeho prvom londýnskom lete Eugéne súhlasil, že za poplatok päť libier vezme so sebou jedného anglického pasažiera. Tým mužom bol Fred Burnaby.

Títo balónisti sa ochotne prispôsobovali národným stereotypom. V utíšení nad kanálom La Manche si Burnaby, „bez ohľadu na unikajúce plyny,“ zapáli cigaru, aby sa mu lepšie rozmýšľalo. Keď mu dve francúzske rybárske lode signalizujú, aby zostúpil a nechal sa vyloviť z vody, odpovedá „zhodením výtlačku The Times pre ich poučenie“ – asi na znak toho, že praktický anglický dôstojník si výborne poradí aj sám, srdečná vďaka, mesjé. Sarah Bernhardtová sa priznáva, že ju k letu na balóne priťahuje jej temperament, lebo „moja rojčivá povaha ma stále unáša do vyšších sfér“. Na krátkom lete jej pre pohodlie poskytnú jednoduchú stoličku so slameným sedadlom. Keď Bernhardtová uverejní svoju správu o tom dobrodružstve, rozmarne sa rozhodne podať ju z pohľadu stoličky.

Vzduchoplavec zostúpil z neba, vyhľadal rovné miesto na pristátie, šnúrou pritiahol záklopky na dýzach, vyhodil hák a často sa ešte vyhupol desať či pätnásť metrov nazad do vzduchu, kým sa ramená kotvy uchytili. Nato pribehli miestni obyvatelia. Keď Fred Burnaby pristál neďaleko Château de Montigny, všetečný vidiečan vopchal hlavu do napoly spľasnutého vaku s plynom a takmer sa zadusil. Miestni ochotne pomáhali vypustiť a poskladať balón a Burnabymu sa títo chudobní francúzski nádenníci zdali oveľa láskavejší ako ich anglické náprotivky. Uštedril im pollibrovú mincu, pričom pedantne vychádzal z výmenného kurzu v čase, keď opustil Dover. Istý pohostinný sedliak, M. Barthélemy Delanray, sa ponúkol, že vzduchoplavca prenocuje. Najprv však prišla na rad večera madam Delanrayovej: omelette aux oignons, holubacie soté s gaštanmi, zelenina, neufchâtelský syr, ovocná limonáda, fľaša Bordeaux a káva. Potom sa dostavil dedinský lekár a mäsiar s fľašou šampanského. Burnaby si pri kozube zapálil cigaru a skonštatoval, že „zosadnutie na balóne v Normandii je rozhodne lepšie ako zosadnutie v Essexe“.

Sedliaci, ktorí sa hnali za klesajúcim balónom pri Emerainville, sa čudovali, keď videli, že v ňom je žena. Bernhardtová bola zvyknutá na pompézne príchody, no prišla niekedy veľkolepejšie ako vtedy? Samozrejme, že ju spoznali. Vidiečania ju pohotovo počastovali vlastnou drámou: príbehom o desivej vražde, spáchanej práve tam, presne na mieste, kde sedí (na svojej načúvacej a rozprávacej stoličke). Čoskoro sa spustil dážď; herečka, preslávená svojou štíhlosťou, žartovala, že je prichudá na to, aby zmokla – jednoducho prekĺzne pomedzi kvapky. Potom, po obradnom rozdelení prepitného, miestni odviedli balón i s posádkou na emerainvilleskú stanicu, aby stihli posledný vlak nazad do Paríža.

Vedeli, že je to nebezpečné. Fred Burnaby krátko po vzlietnutí takmer narazil do komína plynárne. Doña Sol krátko pred pristátím takmer spadla do lesa. Keď sa Obor zrútil neďaleko železničnej trate, skúsení Godardovci pred konečným nárazom prezieravo vyskočili; Tournachon si zlomil nohu a jeho žena utrpela zranenia na krku a hrudi. Plynový balón mohol vybuchnúť, a nie je nijakým prekvapením, že balón nahrievaný ohňom sa mohol zapáliť. Každé vzlietnutie i pristátie bolo riskantné. A väčší neznamenalo bezpečnejší: znamenalo to – ako dokazoval príklad Obra – byť väčšmi vydaný napospas vetru. Prvotní vzduchoplavci ponad Kanál často mali na sebe korkové záchranné vesty pre prípad, že by pristáli na vode. A nejestvovali padáky. V auguste 1786 – v detských rokoch lietania na balóne – sa istý mladík v Newcastli zabil pádom z výšky niekoľkých desiatok metrov. Bol jedným z tých, čo pridŕžali uzemňujúce laná balóna; keď závan vetra náhle zdvihol vzdušný vak, jeho druhovia ich pustili, no on ďalej držal a vynieslo ho nahor. Potom spadol späť na zem. Ako to podáva moderný historik: „Náraz mu zaboril nohy až po kolená do kvetinovej hriadky a potrhal vnútorné orgány, ktoré sa vyvalili na zem.“

Vzduchoplavci boli novými argonautmi a ich dobrodružstvá sa ihneď zaznamenávali do análov. Let balónom spájal mesto s vidiekom, Anglicko s Francúzskom, Francúzsko s Nemeckom. Pristátie vzbudzovalo číre vzrušenie: balón neprinášal nič zlé. Pri normandskom kozube monsieura Barthélemyho Delanraya dedinský lekár navrhol prípitok na všesvetové bratstvo. Burnaby si na to s novými priateľmi štrngol. Vzápätí im ako pravý Brit vysvetlil nadradenosť monarchie nad republikou. Veď prezidentom Vzduchoplaveckej spoločnosti Veľkej Británie bol Jeho Výsosť vojvoda z Argyllu a jej tromi viceprezidentmi Jeho Výsosť vojvoda zo Sutherlandu, ctihodný gróf z Dufferinu a ctihodný lord a poslanec Richard Grosvenor. Zodpovedajúce francúzske teleso, Société des Aéronautes, založené Tournachonom, bolo demokratickejšie a intelektuálnejšie. Jeho aristokratmi boli spisovatelia a umelci: George Sandová, Dumas père et fils, Offenbach.

Lietanie balónom predstavovalo slobodu – no slobodu podriadenú silám vetra a počasia. Vzduchoplavci často nevedeli rozoznať, či sa pohybujú, alebo stoja, či naberajú výšku, alebo ju strácajú. V začiatkoch vyhadzovali za hrsť pierok, ktoré leteli nahor, keď klesali, a nadol, keď stúpali. V Burnabyho časoch už táto technológia pokročila k natrhaným kúskom novín. Na meranie horizontálneho napredovania Burnaby vynašiel vlastný merač rýchlosti, ktorý pozostával z papierového padáčika priviazaného na päťdesiatmetrovú hodvábnu šnúru. Vyhodil padáčik z koša a odmeral čas, za ktorý šnúra dobehla na koniec. Sedem sekúnd znamenalo rýchlosť balóna devätnásť a pol kilometra za hodinu.

Za prvé storočie lietania sa vyskytlo viacero pokusov zvládnuť tento neovládateľný vak s visiacim košom. Skúšalo sa to s kormidlami a veslami, pedálmi i kolesami, ktoré otáčali skrutkové vrtule; nič z toho veľmi nepomohlo. Burnaby bol presvedčený, že kľúčový je tvar: cestou napred – ako sa napokon aj ukázalo – je aerostat v podobe trubice alebo cigary a poháňaný strojom. No všetci, či už Angličania alebo Francúzi, konzervatívci alebo stúpenci pokroku, sa zhodli, že budúcnosť lietania spočíva v stroji ťažšom ako vzduch. A hoci jeho meno sa vždy spájalo s lietaním na balóne, Tournachon založil aj Spoločnosť pre podporu vzdušného pohybu prostredníctvom strojov ťažších ako vzduch; jej prvým tajomníkom bol Jules Verne. Ďalší nadšenec, Victor Hugo, vyhlásil, že balón je ako krásny plávajúci oblak – zatiaľ čo ľudstvo potrebuje ekvivalent oného zázraku vzdorujúceho zemskej príťažlivosti, vtáka. Lietanie bolo vo Francúzsku vo všeobecnosti vecou spoločenských pokrokárov. Tournachon napísal, že tromi vrcholnými symbolmi modernosti sú „fotografia, elektrina a vzduchoplavba“.

Na počiatku lietali vtáci, a vtákov stvoril Boh. Lietali anjeli, a anjelov tiež stvoril Boh. Muži a ženy mali dlhé nohy a prázdne chrbty, a Boh vedel, prečo ich stvoril takých. Zahrávať sa s lietaním znamenalo zahrávať sa s Bohom. Malo sa ukázať, že to je dlhý zápas plný poučných legiend.

Napríklad prípad Šimona Mága. Národná galéria v Londýne vlastní oltárny obraz Benozza Gozzoliho; jeho predela v priebehu stáročí pukla a rozpadla sa. Jedna časť ilustruje príbeh sv. Petra, Šimona Mága a cisára Nera. Šimon bol kúzelník, ktorý si získal Nerovu priazeň a usiloval sa udržať si ju dôkazom, že jeho schopnosti presahujú schopnosti apoštolov Petra a Pavla. Táto drobná maľba rozpráva ten príbeh v troch častiach. V pozadí je drevená veža, z ktorej Šimon Mág predvádza svoj najnovší trik: let človeka. Vertikálny štart a vzlietnutie sa podarili a vidíme rímskeho kúzelníka mieriť na oblohu, pričom sa ukazuje iba dolná polovica jeho zeleného plášťa; zvyšok odrezáva horný okraj obrazu. No Šimonov tajný raketový pohon je nezákonný: spolieha sa – fyzicky aj duchovne – na podporu démonov. Uprostred na zemi vidno sv. Petra, ako sa modlí k Bohu a žiada Ho, aby zbavil démonov ich moci. V popredí sa potvrdzujú teologické aj vzduchoplavecké následky tohto zásahu: mŕtvy kúzelník s krvou valiacou sa z úst po strmom páde. Zhrešenie výškou je potrestané. Ikaros sa ťahal za prsty s bohom Slnka: ani to nebol dobrý nápad.

Vôbec prvé vzlietnutie vo vodíkovom balóne uskutočnil fyzik Dr. J. A. C. Charles 1. decembra 1783. „Keď som cítil, že unikám zo zeme,“ komentoval to, „mojou reakciou nebol pôžitok, ale šťastie.“ A dodal, že to bol „morálny pocit“. „Takpovediac som sa počul žiť.“ Väčšina vzduchoplavcov mala taký pocit, dokonca aj Fred Burnaby, ktorý si dával pozor, aby sa nedal ľahko uchvátiť. Vysoko nad Lamanšským kanálom pozoruje paru z lode premávajúcej medzi Doverom a Calais, zamýšľa sa nad najnovším bláznivým a nechutným plánom vybudovať tunel popod Kanál, a potom sa v ňom nakrátko ozve morálny pocit:

Vzduch sa dýchal ľahko a lahodne, keďže nebol poznačený nečistotami, ktoré zaťažujú atmosféru v blízkosti zemegule. Pozdvihla sa mi nálada. Bolo príjemné byť po prvý raz v oblasti, kde sa nevyskytujú listy, nijaká pošta nablízku, nijaké starosti a najmä nijaké telegrafy.

Na palube Doñe Sol je „božská Sarah“ v nebi. Zisťuje, že hore nad mrakmi je „nie ticho, ale tieň ticha“. Má pocit, že balón je „symbolom najvyššej slobody“ – tak by asi väčšina pozemšťanov hľadela na samotnú herečku. Tournachon opisuje „mĺkvu nesmiernosť prívetivého a dobroprajného priestoru, kde človeka nedosiahne nijaká ľudská sila ani nijaká moc zla, a kde akoby po prvý raz cíti, že žije“. V tomto tichom, morálnom priestore zažíva vzduchoplavec zdravie tela i zdravie duše. Výška „redukuje všetky veci na ich pomerné proporcie a na Pravdu“. Starosti, výčitky, znechutenie sa stávajú cudzincami: „Ako ľahko odpadá ľahostajnosť, pohŕdanie, zábudlivosť... a nastupuje odpustenie.“

Vzduchoplavec mohol navštíviť Boží priestor – bez použitia kúziel – a skolonizovať ho. A pritom objavil pokoj, ktorý sa nevymykal rozumu. Výška bola morálna, výška bola duchovná. Výška bola, ako sa domnievali niektorí, dokonca politická: Victor Hugo bol celkom jednoducho presvedčený, že let ťažší ako vzduch povedie k demokracii. Keď sa Obor pri Hanoveri zrútil, Hugo sa ponúkol, že usporiada verejnú zbierku. Tournachon to hrdo odmietol, a tak básnik namiesto toho spísal otvorený list na chválu vzduchoplavectva. Opísal, ako kráčal s astronómom Françoisom Aragom po Avenue de l’Observatoire v Paríži, keď im nad hlavami preletel balón, ktorý vzlietol z Champ de Mars. Hugo povedal svojmu spoločníkovi: „Tamto sa vznáša vajce, ktoré čaká na vtáka. Ale vták je v ňom a vynorí sa.“ Arago chytil Huga za ruky a nadšene odvetil: „A v ten deň nazvú Gea Demos.“ Hugo podporil túto „hlbokú poznámku“ slovami: „‚Geo sa stane Demosom.‘ Celý svet bude demokraciou... Človek sa stane vtákom – a ešte akým vtákom! Mysliacim vtákom. Orlom s dušou.“

To znie vzletne, nafúknuto. A ak nerátame nízkorozpočtové aerolínie, vzduchoplavectvo neviedlo k demokracii. Vzduchoplavectvo však udelilo odpustenie zhrešeniu výškou, ináč známemu ako vyvyšovanie sa. Kto mal teraz právo hľadieť na svet zhora a rozhodovať o jeho opísaní? Je načase zaostriť lepšie pohľad na Felixa Tournachona.

Narodil sa roku 1820 a zomrel roku 1910. Bol to vysoký, dengľavý chlap s červenou hrivou a zápalistou, nepokojnou povahou. Baudelaire ho nazval „ohromujúcim prejavom vitality“; jeho návaly energie a plamenné vlasy akoby samy osebe stačili vyniesť balón do vzduchu. Nik ho nikdy neobvinil, že je rozumný. Básnik Gérard de Nerval ho predstavil šéfredaktorovi časopisu Alphonsovi Kartovi slovami: „Je veľmi vtipný a veľmi hlúpy.“ Neskorší šéfredaktor a blízky priateľ Charles Philipon ho nazval „mužom bystrého umu bez náznaku racionálnosti... Jeho život bol, stále je a vždy bude rozháraný.“ Bol typom bohéma, ktorý žil so svojou ovdovenou matkou, až kým sa neoženil; a typom manžela, ktorého nevery sa znášali s oddanosťou.

Bol novinárom, karikaturistom, fotografom, balónistom, podnikateľom a vynálezcom, horlivým prihlasovateľom patentov a zakladateľom firiem; neúnavným sebapropagátorom a na staré kolená plodným spisovateľom nespoľahlivých memoárov. Ako pokrokový človek nenávidel Napoleona III. a odúval sa v svojom kočiari, keď sa cisár prišiel pozrieť na odlet Obra. Ako fotograf odmietal zákazníkov z vysokej spoločnosti a radšej zvečňoval kruhy, v ktorých sa pohyboval; prirodzene, viackrát fotografoval aj Sarah Bernhardtovú. Bol aktívnym členom prvej francúzskej spoločnosti na ochranu zvierat. Policajtov častoval pohŕdavým odfrkovaním a neschvaľoval väzenie (kam ho raz odsúdili pre dlžobu): myslel si, že porota by sa nemala pýtať: „Je vinný?“, ale skôr: „Je nebezpečný?“ Usporadúval obrovské žúry a ktokoľvek sa mohol pohostiť pri jeho stole; v roku 1874 dal svoj ateliér na Boulevard des Capucines k dispozícii na prvú výstavu impresionistov. Plánoval vynájsť nový druh pušného prachu. Sníval tiež o akomsi hovoriacom obraze, ktorý nazýval „akustický dagerotyp“. A nevedel zaobchádzať s peniazmi.

Nebol známy pod írečitým lyonským menom Tournachon. V bohémskej spoločnosti jeho mladých rokov sa priatelia často navzájom láskavo prezývali – napríklad pridaním alebo zámenou prípony – dar. Tak sa z neho stal najprv Tournadar a potom jednoducho Nadar. Práve ako Nadar písal, kreslil karikatúry a fotografoval; ako Nadar sa stal medzi rokmi 1855 a 1870 dovtedy najlepším portrétnym fotografom. A pod týmto menom aj na jeseň roku 1858 spojil dve veci, ktoré dovtedy nik nespojil.

Fotografia, podobne ako jazz, bola prekvapivým súvekým umením, ktoré veľmi rýchlo dosiahlo technickú dokonalosť. A len čo dokázalo opustiť múry ateliéru, malo tendenciu šíriť sa horizontálne na všetky strany. V roku 1851 založila francúzska vláda Heliografickú misiu, ktorá rozoslala piatich fotografov po celej krajine, aby zachytili budovy (a zrúcaniny) tvoriace národné dedičstvo. Už o dva roky skôr práve Francúz ako prvý odfotografoval sfingu a pyramídy. Nadara viac ako horizontálne zaujímalo to vertikálne, výška a hĺbka. Jeho portréty prekonávajú portréty jeho súčasníkov, lebo idú do väčšej hĺbky. Vyjadril sa, že teóriu fotografie sa možno naučiť za hodinu a jej techniku za deň; čo sa však nedá naučiť, je cit pre svetlo, postihnutie morálnej inteligencie modelu a „psychologická stránka fotografie – to slovo sa mi nezdá príliš ambiciózne“. Uvoľňoval napätie svojich objektov trkotaním a pritom ich modeloval lampami, tienidlami, závojmi, zrkadlami a reflektormi. Básnik Théodore de Banville ho nazval „románopiscom a karikaturistom, ktorý poľuje na korisť“. Bol to práve románopisec, kto zachytil tieto psychologické portréty a kto dospel k záveru, že najmárnivejšími modelmi sú herci, tesne nasledovaní vojakmi. Ten istý románopisec postrehol aj jeden rozhodujúci rozdiel medzi pohlaviami: keď sa pár, ktorý odfotografoval pospolu, vrátil preveriť skúšobné odtlačky, žena sa vždy najprv pozrela na portrét manžela, a to isté urobil aj manžel. Sebaláska ľudstva je taká, usúdil Nadar, že keď napokon uvideli svoj pravdivý obraz, väčšinou boli nevyhnutne sklamaní.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Zhrešenie výškou