Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jozef Šefčík

Začínáme včelařit

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5552. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová

Návrh obálky, grafická úprava a sazba: Eva Hradiláková

Fotografie na obálce a v knize: Jozef Šefčík

Počet stran 96 a 16 stran barevné přílohy

První vydání, Praha 2014

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4857-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9278-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9279-8 (ve formátu EPUB)

Úvod

„Příteli“, jelikož jsi otevřel tuto knihu, zřejmě máš zájem o včely, proto prosím přijmi oslovení, které mezi sebou používají včelaři.

Často vzpomínám na své začátky, kdy mě starý, odborně poměrně pokročilý včelař zasvěcoval do tajů včelaření. Učil mě poznávat včely dělnice, trubce a jejich matku, ale hlavně mě naučil včelám rozumět.

I přesto, že jsem vystudoval včelařskou školu, více než 25 let působil jako učitel včelařství, absolvoval mnoho zdokonalovacích školení, nikdy bych o sobě netvrdil, že všechno vím. Včely nás leckdy dovedou překvapit a vytvořit situace, které zatím neumíme vysvětlit. Řeknou si o všechno, co zrovna potřebují. Mají své zákonitosti života, které chovatel musí respektovat.

Setkáte se s včelaři, kteří vám budou tvrdit, že jejich způsob ošetřování včel a jejich úl je ten nejlepší. Vyslechněte je, ale snažte se najít si svou správnou cestu, která bude podložena neustálým studiem odborné literatury a vlastní zkušeností.

I když u nás už v poslední době vzniklo několik včelařských farem s větším počtem včelstev, převládá v České a Slovenské republice zájmové včelařství. Avšak i to vyžaduje alespoň minimální odborné znalosti, které určitě naleznete v této publikaci.

Na začátku svého psaní jsem si kladl otázku: „Komu má kniha sloužit, jaké skupině včelařů?“, ale již samotný název publikace napovídá, že patří do rukou především začátečníkům. Ti, kdo o včelách už něco vědí, zde rovněž naleznou mnoho praktických návodů ke zlepšení své včelařské činnosti. Věřím, že jim mé postřehy, rady a zkušenosti pomohou najít potěšení a radost ze včelařské praxe.

Jozef Šefčík

Historie chovu včel

Dnešní včely žijí na zeměkouli asi 15 milionů let. Přežily dobu ledovou proto, že se přesunuly do Afriky. Po oteplení, asi před deseti tisíci lety, vedla jejich cesta přes Španělsko směrem na sever Evropy, kde se rozšířily po celém kontinentě, a dále směrem do Asie.

Postupem času včely měnily svá obydlí. Nejdříve žily v různých terénních nerovnostech. V zalesněných plochách jim jako obydlí sloužily hlavně dutiny stromů – brtě, ze kterých lidé, tzv. brtníci, vybírali divoké plásty s medem. Už z dob vypalování pralesů mají včely geneticky zakódováno před kouřem utíkat. Brtníci o této skutečnosti věděli a už tehdy používali různé dýmáky (jednoduché nástroje na vykuřování včel z dutin stromů), aby se dostali k zásobám medu.

Poté, co lidé objevili blahodárné účinky medu, začali stěhovat včely blíže ke svým obydlím. Přechovávali je v hliněných úlech a dřevěných špalcích. Při medobraní se z klátů vylamovaly plásty s medem – voštiny, čímž se vždy včelí voskové dílo poškodilo a včely ho musely opětovně postavit.

Bez hrubého zásahu nebylo také možné včely prohlížet. Švýcarský včelař François Huber proto jako první sestrojil úl s vysunovacími rámky, do nichž stavěly včely plásty a díky nimž bylo možné dovnitř nahlížet.

Od poloviny 18. století se také v Evropě začaly vyrábět různé truhlíkové dělitelné úly. Skutečný rámek do úlu a také dělicí mateří mřížku vynalezl jako první ukrajinský včelař P. I. Prokopovič začátkem 19. století.

V polovině 19. století objevil americký včelař Lorenzo Langstroth tzv. včelí mezeru. Povšiml si, že pokud ponechá mezi jednotlivými voskovými plásty [1] nebo mezi voskovými plásty a stěnami úlu prostor menší než 6 mm, včely ji vyplní propolisem, čímž spojí plást s úlem. Ponechá-li mezeru větší než 9,5 mm, včely v ní postaví plást z vosku, takže se opět pevně spojí včelí dílo se stěnami úlu. Rozmezí mezi 6 a 9,5 mm je včelí mezera, které si včely přestanou všímat. Z této skutečnosti vyvodil, že volně vyjímatelná část úlu se musí nacházet právě ve včelí mezeře. Na základě svých pozorování navrhl a nechal si patentovat nový typ včelího úlu, který by se dal volně rozebírat a rozšiřovat, aniž by docházelo k podráždění včel. Nepoužíval úly s pevným dnem a víkem, ale s víkem umožňujícím přístup shora. Zkonstruoval vlastně první systém nástavkových úlů, který se takřka v nezměněné podobě používá dodnes a je mezi včelaři oblíben kvůli snadnému ošetřování včel.

Košnice

Koncem třicátých let 19. století J. N. Oettl v Čechách zhotovil ze slámy nástavkové úly. V roce 1904 předvedl na sjezdu včelařů v Brně František Adamec rámkovou míru 39 x 24 cm a nazval ji českou, tzv. Adamcovou mírou. Tento rozměr se i v současné době používá u českých včelařů nejvíce.

Starý nedělitelný úl

Již od konce 19. století se u nás vyráběly nejrůznější úly a doslovně platilo přísloví „co včelař, to výzkumník“. Nesly názvy jako „Pětiletka“, „Ležan“, „Budečák“, „Moravský univerzál“ a vznikla i řada dalších bez konkrétního pojmenování. První pokus o zavedení úlů s jednotnou rámkovou mírou 37 x 30 cm a názvem Čechoslovák proběhl v tehdejší ČSSR v roce 1960. Tento úl se nerozšířil, ale později se vyráběl jako nástavkový s oddělitelným dnem. Prvním sériově vyráběným nástavkovým úlem byl tzv. Tachovský úl. Byl zaveden pro největší včelařský podnik své doby, státní statek Tachov. Pro drobné včelaře byly později vyvinuty nástavkové úly jednoduché konstrukce K-39 nebo K-42.

Nezastupitelné místo v historii mají rovněž úly ze slámy, tzv. „košnice“, které se používaly ještě v první polovině 20. století zejména na východním Slovensku a omezeně také v Čechách. Protože sláma patřila v minulosti mezi velice levné a oblíbené materiály, můžeme ještě dosud vidět ve skanzenech různé slaměné nástavky (obrázek 1 v barevné příloze).

1 Jako včelařský termín se nejčastěji používá pojem voskový plást. Plást může obsahovat med, pyl nebo včelí vývojová stadia – plod. Prázdný plást se nazývá souš. V podstatě synonymum slova plást je pojem včelí dílo. Slovo plástev je dnes pociťováno jako literární, básnický pojem. Je zpravidla plná medu.

České včelařství

Včelařství patří u nás mezi nejstarší lidské činnosti. Zabývá se chovem včel a získáváním jejich produktů, a to zejména medu, včelího vosku, mateří kašičky, propolisu a pylu. Do zahájení výroby cukru byl med hlavním sladidlem v naší kuchyni.

V zápisech církevních hodnostářů z roku 1267 se můžeme dočíst, že už olomoucký biskup Bruno ve svých listinách rozlišoval včely v lese a včely při usedlostech a nechal na několika moravských usedlostech postavit tzv. „zahrady pro včely“.

Ve 14. století začala v německých zemích hromadná těžba medu z lesních brtí. Brtníci šplhali po stromech a z dutin stromů, které obývaly včely, vylamovali části medných plástů, z nichž získávali med.

První patent vydal král a císař Karel IV. a platil pro včelaře v norimberské oblasti. Včelaři měli vlastní právo a soudy, mohli nosit zbraň, měli vlastní cechy a tehdejší společnost si jich velice vážila.

Postupně se začal chov včel přesouvat z lesních brtí blíže k obydlím do tzv. klátů. Kláty už byly člověkem vydlabané kmeny stromů nebo zastřešené špalky, do nichž byl lepší přístup, protože se stavěly na zem.

V roce 1775 vydala rakouská císařovna Marie Terezie Včelařský patent pro Dolní Rakousy a Moravu, o rok později pro Čechy, díky němuž získali včelaři mnoho výhod. Chovatelé včel byli zbaveni daní a dalších poplatků. Za to museli vrchnosti dodávat vosk. Po Vídni byly zřízeny včelařské školy v Brně a v Novém Kníně (1776). Včelařství se přednášelo v kněžských seminářích a z knězů se stali na tu dobu už školení včelaři.

Také samotný chov včel prošel určitým vývojem. Během první poloviny minulého století se počty včelstev zvyšovaly přirozeným způsobem z rojů a matky se odchovávaly z rojových matečníků. Na území dnešní České republiky převládaly v té době matky černé německé včely. Postupně na východ se chovaly převážně vlašské a jižně kraňské včely. Importem cizokrajných včelstev však docházelo ke vzájemnému nekontrolovatelnému křížení těchto zeměpisných plemen s negativním dopadem. Projevilo se to zejména v malých výnosech medu, agresivitě včel a velké rojivosti. Ještě například v polovině minulého století byla výnosnost medu ze včelstva maximálně 20 kg.

V šedesátých letech 20. století provedl Výzkumný ústav včelařský v Dole řadu srovnávacích pokusů, při kterých bylo jednoznačně prokázáno, že se včelou kraňskou lze docílit mnohem lepších výsledků. Proto byl v sedmdesátých letech vyhlášen program výměny značně překřížených místních včel za včelu kraňskou. Výměna ovšem nebyla jednoduchá a mnoho chovatelů se k tomuto programu stavělo velice kriticky.

Během poměrně krátké doby se však ukázaly přednosti chovu včely kraňské, která má na rozdíl od jiných linií poměrně rychlý jarní rozvoj a díky délce svého sosáku dokáže využívat veškerou snůšku. Postupně bylo docíleno mnohem vyšších výnosů a včela kraňská od té doby zaujímá pevné místo ve včelstvech na území ČR. Pro potřeby včelařů se kvalitní inseminované matky z Výzkumného ústavu včelařského a dalších pracovišť, které se inseminací zabývají, množí ve šlechtitelských chovech, které jsou na velice dobré úrovni a pod stálou kontrolou Výzkumného ústavu včelařského a chovatelské komise Českého svazu včelařů. Pro genetickou čistotu kraňské včely je proto velice nevhodný a také nebezpečný import včelích matek z cizích zemí.

Po roce 1990 došlo na území ČR k velkému poklesu chovu včel. Důvodů bylo několik: rozpadla se výkupní síť medu, nezdařila se privatizace včelařské společnosti Včela Předboj, noví soukromí výkupci, kteří si zakládali firmy, stanovovali ceny medu pod výrobními náklady. Mnozí chovatelé včel také nedokázali prodávat med přímo konzumentům, nebyly k dostání vhodné obaly na med, včelaři se nedokázali orientovat v nové veterinární a potravinářské legislativě, některé odradila představa vysokých nákladů na modernizaci provozu. Navíc řada velmi schopných a podnikavých lidí se začala realizovat ve svých firmách (což dříve nešlo) a včely, se kterými podnikali doposud (což částečně šlo i za minulého režimu), postavili dočasně na vedlejší kolej. Počty včelstev klesly do roku 1997 téměř o 40 % a dosud se jen mírně zvyšují.

Česká republika každopádně patří mezi státy s největší organizovaností včelařů. Český svaz včelařů se stal občanským sdružením, které má v současnosti více než 46 000 členů, což představuje celkem 98 % všech chovatelů. Ti chovají kolem půl milionu včelstev, přičemž průměrný počet se pohybuje kolem 10 až 30 včelstev na jednoho chovatele. Vzniklo rovněž několik velkých včelařských farem.

Občanské sdružení Český svaz včelařů sdružuje různé kategorie chovatelů. Největší skupinu tvoří hobby včelaři, do svazu je začleněna i Pracovní společnost nástavkových včelařů a početně sice malou, avšak významnou skupinu tvoří komerční včelaři. Český svaz včelařů je členem mezinárodní federace Apimondia, která sídlí v Římě a sdružuje 51 národních včelařských svazů a organizací zabývajících se včelařstvím.

V současné době je už možné zakoupit vhodné obaly na med a včelaři se také naučili prodávat své produkty odběratelům přímo, tzv. ze dvora, anebo na farmářských trzích. Podařilo se rovněž stabilizovat zdravotní stav včelstev odolných zejména vůči roztoči Varroa destructor a daří se lokalizovat v začátcích nejzávažnější onemocnění – mor včelího plodu.

České včelařství má své vzdělávací centrum v Nasavrkách, kde je možné vystudovat obor včelař na středním odborném učilišti. Další vzdělávací středisko se nachází v Hranicích na Moravě a Blatné pod vedením Pracovní společnosti nástavkových včelařů.

Včelaři vydávají odborné časopisy „Včelařství“ a „Moderní včelař“.

Kdo může chovat včely?

Na území ČR může chovat včely každý, dokonce i osoby nezletilé. Chovatel včel sice nemusí být organizován ve Svazu včelařů, nicméně členství má své výhody. Při pořizování včel nemusí nikomu prokazovat své odborné znalosti, je však povinen dodržovat zákon č. 166/99 Sb., o veterinární péči a o změně souvisejících zákonů (veterinární zákon), který určuje, za jakých podmínek a jakým způsobem lze včely chovat. I neorganizovaný včelař musí dodržovat veškerá nařízení veterinární správy a pokud vznikne podezření, že nedodržuje platné předpisy, může u jeho včel veterinární správa provádět stejné kontroly jako u jiných zvířat.

Ochrana včel v právních předpisech

Česká republika patří mezi první země, které legislativně upravily ochranu včel při použití přípravků na ochranu rostlin. První právní ochrana včel spadá již do roku 1957, kdy tehdejší Ministerstvo zemědělství a lesního hospodářství ČSSR vypracovalo vyhlášku č. 79/1957 Sb., o způsobu ošetřování rostlin chemickými postřiky. O šest let později byla vydána vyhláška Ministerstva zemědělství, lesního a vodního hospodářství č. 37/1963 Sb., ve znění pozdějších novel o ochraně včel, ryb a lovné zvěře při hubení škůdců přípravky na ochranu rostlin. Uvedené zákony byly pouze rámcové a celá vyhláška č. 37/1963 Sb. prošla později úpravou.

V současné době danou problematiku upravují dva předpisy: Zákon č. 326/2004 Sb., o rostlinolékařské péči a o změně některých souvisejících zákonů, a Vyhláška č. 327/2012 Sb., o ochraně včel, zvěře, vodních organismů a dalších necílových organismů při použití přípravků na ochranu rostlin.

Včela medonosná (Apis mellifera)

Albert Einstein řekl: „Když vymřou včely, lidstvu zbudou jen čtyři roky života“.

Podle mnohých vědců měl pravdu. Včelu můžeme považovat za třetího partnera při rozmnožování rostlin. Jejich postavení jako opylovače je nezastupitelné zejména na jaře. Na rozdíl od jiných opylovačů přezimuje mnoho tisíc jedinců, kteří jsou schopni od časného jara vykonávat svou práci.

Bez včel by pravděpodobně došlo ke globální potravinové krizi. Dávají přírodě více než nám včelařům. Jsou flórokonstantní (věrné jednomu druhu kvetoucích rostlin), opylují asi 85 % všech kvetoucích rostlin, což představuje asi 170 000 rostlinných druhů. Z tohoto počtu by se asi 40 000 rostlin bez včel neobešlo. U ovocných stromů opylují včely asi 90 % všech květů.

Silné a zdravé včelstvo spotřebuje ročně pro vlastní potřebu asi 120 kg potravy a jenom to, co ukládá navíc ve formě medu, patří včelaři. Kromě medu získává člověk od včel další produkty – vosk, mateří kašičku, propolis, pyl a včelí jed.

Včela patří do skupiny blanokřídlého hmyzu. Původně žila v Africe, odkud se postupně rozšiřovala na Blízký východ a do Evropy. Do dalších zemí, např. na Nový Zéland, do Austrálie a Ameriky, byla dovezena až v 17. století.

V současné době žije na Zemi 6 druhů společenských včel. Jediná evropská je včela medonosná. Rozlišujeme asi 12 různých zeměpisných plemen včel, které se od sebe liší exteriérem i některými vlastnostmi. Ve střední Evropě se nejvíce chová včela kraňská, včela tmavá, včela vlašská a hybridní včela Buckfastská. Další plemena žijí ve Středomoří a v Africe. Nekontrolované vzájemné křížení těchto plemen včel může vést k projevu nečekaných a nebezpečných vlastností, jako je např. agresivita.

Tělo včely se skládá ze tří částí: z hlavy, hrudě a zadečku, které jsou od sebe oddělené zúžením a mohou se samostatně pohybovat.

Hlava je s hrudí spojena tenkým zúžením umožňujícím pohyb. Po boku temene hlavy má včela dvě složené oči a na vrcholu přední části hlavy ještě tři jednoduché oči rozmístěné do tvaru trojúhelníku, jehož vrchol směřuje dolů. Od spodního jednoduchého oka se táhne středem temena tenká brázdička, která se rozděluje na dvě větve končící u kořenu tykadel. Tykadla včel jsou dvě článkovitá ústrojí umístěná vedle sebe v jamkách přibližně ve středu přední strany hlavy nad čelním štítem. Na tykadlech se nachází mnoho smyslových orgánů, pomocí kterých včela dovede vnímat čichová a hmatová podráždění.

Hruď má hlavní funkci jako nosič orgánů pohybu. Tomu odpovídá i její vnitřní a vnější stavba a mohutné svalstvo. V larválním vývojovém stádiu má včela tři hrudní články, dospělá včela má však hruď složenou ze čtyř hrudních článků, protože při přestavbě orgánů ve stádiu kukly se první břišní článek přesunul k hrudi a využil se na stavbu její zadní části.

Včela má tři páry nohou, které jí slouží k pohybu, ukládání voskových šupinek, sběru a ukládání pylu. Včely si nožičkama sčesávají pyl ze svého chlupatého tělíčka, uhnětou ho ještě za letu pomocí medu z medného váčku do tzv. pylové rousky, kterou si ukládají do košíčků umístěných na třetím páru nohou (obrázek 10 v barevné příloze). Takto upevněné pylové rousky přinášejí pak do úlu, ukládají do buněk plástů a konzervují proti plísním. Konzervovaný pyl pak tvoří výživu mladušek.

Na každém boku se nachází jeden pár blanitých křídel, přičemž přední křídla jsou větší než zadní. Podle poměru délky dvou žilek na křídle včely se dá vypočítat tzv. „loketní index“ a určit, o jaké plemeno včely se jedná. Za letu se křídla na každé straně hrudi spojí háčky a vytvoří tak větší plochu. Po skončení letu a při návratu zpět do úlu je znovu rozpojí. Křídla také slouží včelám k odvětrání tepla a vydýchaného vzduchu z úlu.

V zadečku má včela uložené zažívací orgány, vyměšovací, cévní a nervové ústrojí, dále medný váček, jedovou žlázu, vzdušné vaky a žihadlo. Na žihadle se nacházejí zpětné háčky, které znemožňují jeho vytažení z rány. Včela si žihadlo po bodnutí vytrhne a umírá. V zadečku se nachází i výkalový vak, který slouží k zadržení výkalů zejména během dlouhé zimy. Zadeček je značně roztažitelný do všech stran.

Řadu smyslových orgánů včely se doposud nepodařilo dostatečně prozkoumat. Mezi nejdůležitější patří zrak, čich a smysl pro orientaci. Po objevení nové potravy používají včely v úlu dva druhy tzv. signalizačních tanců, kterými ostatním oznamují zjištění nového zdroje: kruhovým tancem upozorňují na zdroj potravy do vzdálenosti asi 100 metrů, osmičkovým tancem signalizují vzdálenost větší než 100 metrů. Včely, které zpozorují tancující včelu, vnímají také vůni přinesené potravy.

Po tomto dorozumívacím tanečku včely společně vylétají ke zjištěnému zdroji potravy. Sosáčkem ho nasají do svého medného váčku a už za letu dokážou odstranit z nektaru velké množství vody, změnit ho na koncentrát pomocí výměšků svých hltanových žláz, obohatit enzymy a postupně měnit na med. Přinesený med pak ukládají do plástů a vrací se opět ke zdroji pro další nektar. Další včely obdobným způsobem v úlu tento med zpracovávají a postupně ho v plástech zavírají včelím voskem – víčkují.

Vývoj včely

Včelí matka klade vajíčka do dělničí anebo trubčí buňky, v rojové náladě i do mateří misky – matečníku, z něhož se vylíhne nová matka. Neoplozená vajíčka pokládá matka pouze do trubčích buněk, které jsou větší než buňky dělničí. Z nich se vylíhnou trubci, tedy včelí samci. Vajíčko má délku 1,3 až 1,8 mm, je mírně zakřivené a váží asi 0,130 mg (obrázek 8 v barevné příloze).

Vajíčko se třetí den přemění na larvu. Až do devátého dne, tj. do doby zavíčkování (uzavření plodové buňky včelím voskem), krmí včely plod mateří kašičkou, pylem a medem. Za pomoci svých kusadel se pak včela dělnice vylíhne za 21 dnů, trubec za 24 a matka pouze za 16 dnů.

Co tvoří včelstvo?

Včely žijí ve velkých organizovaných společenstvech – včelstvech, která čítají až kolem 50 000 jedinců. Včelstvo tvoří vždy jedna matka (jen výjimečně za určitých podmínek mohou být na kratší dobu i dvě), mnoho tisíc dělnic a v létě též omezené množství trubců. Ti se začínají líhnout v květnu a včelstvo končí s jejich odchovem v červenci. Trubců bývá několik set, někdy i přes tisíc. Jejich počet je závislý na stáří matky – čím je matka starší, tím je ve včelstvu víc trubců. Na podzim všichni uhynou, takže přes zimu zůstávají v úlu pouze dělnice s matkou. Ve včelstvu panuje přísná dělba práce a jednotlivé skupiny jsou na sobě vzájemně závislé.

Tělo dělnice, matky a trubce

Matka je nepostradatelným členem každého včelstva. Jako jediná ze samiček má vyvinuté pohlavní orgány, tedy vaječníky a spermatéku, a je schopna se oplodnit. Jejím hlavním a jediným celoživotním úkolem je klást vajíčka. Za 24 hodin jich dokáže položit cca 1500 až 2000, což představuje větší hmotnost, než samotná váží. Intenzivním kladením vajíček zajišťuje rychlou obnovu dělnic a trubců. Od dělnic se liší svými většími rozměry, měří 20–25 mm. Dospělá výkonná matka váží od 225 do 290 mg. Matka nemá pylové košíčky na třetím páru nohou, voskotvorné ani hltanové žlázy. V zadečkové části má sice žihadlo, ale bez zpětných háčků a použije ho jenom v případě, když se ve stejném úlu potká s jinou matkou, anebo k likvidaci zatím nevylíhlých dalších matek z matečníků v úlu. Dožívá se až pěti let, ale nejdéle po třetím roce její výkonnost v kladení počtu vajíček značně klesá (obrázek 11 a 49 v barevné příloze).

Matka pohlavně dozraje za 5 až 8 dnů po svém vylíhnutí a je okamžitě říjná. Kolem 14. hodiny při teplotě cca 20 °C vylétne z úlu na trubčí shromaždiště k tzv. snubnímu letu, kde se ve výšce kolem 20 metrů postupně spáří s cca 10 trubci. Po návratu do svého včelstva dělnice o oplozenou matku všemožně pečují. Asi desetina získaných spermií zůstane v semenném váčku matky pro pozdější oplozování tisíců vajíček. Matka se za několik dnů rozklade. Dělnice z jejího doprovodu ji po celý život krmí mateří kašičkou, odebírají výkaly a dotykem šíří feromon z povrchu jejího těla mezi všechny ostatní včely včelstva.

Při přirozené obměně matek v úlu – rojení – staví dělnice na různých místech v úlu na plástech netypické buňky, kulaté voskové misky, které matka vyhledává a do nich pokládá oplozené vajíčko. Dělnice misku po položení vajíčka postupně dostaví, pečují o plod a devátý den uzavřou. Tomuto plodu říkáme „matečník“. Včely postupně přestávají krmit starou matku, aby byla štíhlejší. Krátce před vylíhnutím mladé matky dochází k vyrojení, tedy výletu části včelstva z úlu se starou matkou a poměrným zastoupením starých a mladých včel, včetně trubců. Tomuto roji říkáme „prvoroj“, který můžeme následně usadit do prázdného úlu. Původní včelstvo se může za několik dnů vyrojit ještě znovu s mladou neoplozenou matkou. Tomuto roji říkáme „druhoroj“ a také ho můžeme usadit.

Někdy dochází k tzv. tiché výměně matky bez toho, že by došlo k rozdělení včelstva vyrojením. Při tiché výměně bývá ve včelstvu zpravidla pouze jeden matečník. Tyto výměny jsou poměrně vzácné a včelstvo bývá velice výkonné po dobu několika let. Nemá-li chovatel matku v úlu označenou, mnohdy tichou výměnu ani nepozná.

Dělnice vykonávají ve včelstvu všechny ostatní činnosti. Vyhledávají zdroje potravy, tj. nektar, medovici, pyl a donášejí do úlů vodu. Staví plásty, krmí matku mateří kašičkou, zahřívají a krmí plod, zpracovávají nektar na med, uklízí a také střeží vstup do úlu.

Jsou to samičky, které ovšem nemají vyvinuté pohlavní orgány, a proto se nemohou spářit s trubci. Jejich velikost je cca 12 až 14 mm a váží kolem 100 mg. Počet dělnic v úlu se během roku mění. V době zimního klidu se jejich počet pohybuje kolem 20 000, v reprodukčním období jich zde může být 50 000 i více. Jejich množství je taktéž závislé na kvalitě matky a velikosti úlového prostoru.

Dělnice se z oplozeného vajíčka položeného do buňky vylíhnou za 21 dnů. Za několik málo hodin po vylíhnutí už začínají pracovat. Jejich první činností je vyčištění úlového prostoru a plástu. Těmto včelám říkáme „čističky“. Později se z nich stávají „krmičky“ a jejich úkolem je pečovat o plod a zejména ho krmit. Asi osmý den po vylíhnutí jim začínají hltanové žlázy vylučovat sekret, mateří kašičku, kterou krmí larvy a také matku. Kolem 12. dne života začínají ze svých voskových žláz vylučovat šupinky vosku a staví s geometrickou přesností včelí voskové dílo – plást. Některé starší včely střeží vstup do úlu – česno. Mladé včely pracující v úlu nazýváme souhrnně mladuškami. Asi za tři týdny od svého vylíhnutí se mladušky stávají létavkami, které do úlu donášejí pyl, nektar a vodu. Touto činností se doslova „udřou“, a proto se v létě dožívají pouze 30 až 40 dnů. Mimo toto období přežijí i několik měsíců.

Trubec je včelí sameček, který se vylíhl z vajíčka matky za 24 dnů. Na rozdíl od dělnic nemá v zadečkové části žihadlo, ale rozmnožovací orgány. Jeho hlavním úkolem je oplodnění mladých matek na trubčím shromaždišti a také pomáhat zahřívat plod svým tělem v úlu.

Říká se, že „trubec nemá svého otce, ale pouze dědu“, protože pochází z neoplozeného vajíčka, které má pouze 16 chromozomů (vajíčko, ze kterého se vylíhne včela dělnice, případně matka, má 32 chromozomů). Trubec se stává dospělým asi za tři týdny po vylíhnutí, kdy už je schopen oplodnit mladou matku. Měří 15 až 17 mm, váží kolem 220 mg a na rozdíl od včel dělnic a matky nemá žihadlo. Trubci žijí ve včelstvu pouze v reprodukčním období a jejich počet může být různý. Po skončení tohoto období je včely doslovně z úlu „vyženou“ ven, kde hynou.

Rojení

Rojení je přirozený způsob výměny matek a početního rozmnožování včelstev. Při rojení se včelstvo rozdělí na dvě přibližně stejné části. S rojem vždy vylétá stará matka, dělnice a určitý počet trubců. Staří včelaři sice hlásali, že „dobré včelstvo dá každý rok med a také roj“, ale v našich současných podmínkách je rojení nežádoucí. Roje včelařům často uletí, neznámo kde se usadí a mohou být pro okolí zdrojem nemocí. Původní včelstvo značně zeslábne, a nemůžeme proto očekávat velké výnosy. Navíc už dovedeme včelstva rozmnožovat uměle (obrázek 12 a 13 v barevné příloze).

Abychom omezili rojení, musíme včelstvu v úlech poskytnout určité podmínky. Prostor pro plodování by měl být při rámkové míře 39 x 24 cm minimálně 22 rámků, tj. dva nástavky s 11 rámky po celý rok a v letním období bychom měli přidat alespoň další dva nástavky. Při nižší rámkové míře (17 cm) se počet nástavků musí úměrně zvýšit (více viz kapitola Jaký vybrat úl?). Kraňská včela totiž potřebuje mnohem větší prostor, než jsme byli zvyklí včelám poskytovat v minulosti. Pokud včelstvo nemá dost prostoru, mohou se i matky ze šlechtitelského chovu vyrojit.

Důvody rojení:

a) přehřátí úlového prostoru

b) nepoměr mezi zavíčkovaným a otevřeným plodem

c)původ matek z rojů, tzv. rojivek

Přehřátí úlového prostoru

Ještě v současné době používá mnoho včelařů staré maloprostorové úly. Úly jsou zateplené, neodvětrané, s minimálním česnovým otvorem a stojí na slunci po celý den. Plodiště má často jen 12 rámků o rozměru 39 x 24 cm a pouze jeden další nástavek, který slouží jako medník a je oddělen mřížkou. Tento prostor je malý, naprosto nevyhovující a přehřívá se. Pokud vystoupá teplota v úlu nad 35 °C, včely nejsou schopny ji svým přirozeným způsobem, větráním za pomoci svých křídel, snížit a vysedávají na venkovních stěnách úlu. Matka nemá kam klást další vajíčka, včely staví voskové misky, které matka zaklade, a k samotnému vyrojení je už pouze krůček.

Aby k této situaci nedošlo, musí být úl řádně odvětrán alespoň větracím očkem na každém nástavku. Minimální prostor úlu by měl být v reprodukčním období vytvořen (při použití rámků 39 x 24 cm) alespoň 33 rámky, tj. třemi nástavky. Výhodu mají nástavkové úly, kterými lze neomezeně rozšiřovat úlový prostor, nástavky mají větrací očka, s jejichž pomocí může v úlu cirkulovat vzduch, čemuž napomáhá i dostatečně velké česno. Průvan včelám neškodí.

Koniec ukážky

Obsah

Úvod

Historie chovu včel

České včelařství

Kdo může chovat včely?

Ochrana včel v právních předpisech

Včela medonosná (Apis mellifera)

Vývoj včely

Co tvoří včelstvo?

Rojení

Důvody rojení:

Přehřátí úlového prostoru

Nepoměr mezi zavíčkovaným a otevřeným plodem

Původ matek z rojů, tzv. rojivek

Roj ano, nebo ne?

Rojochyty

Usazení roje

Kontrola vyrojeného včelstva

Trubcokladné matky

Trubčice

Oddělky

Smetence

Plemenné chovy matek

U včelích matek se hodnotí:

Jakých chyb se včelaři dopouštějí

Jak poznat včelstvo bez matky

Jak měnit matku

Několik zásad při výměně matek

Produkty včel

Med

Květové medy

Medovicové medy

Skladování medu

Krystalizace medu

Pastování medu

Včelí vosk

Mateří kašička

Propolis

Včelí jed

Začínáme

Stanoviště

Sousedské vztahy

Jaký vybrat úl?

Konstrukce úlů

Zateplené, nebo nezateplené úly?

Velikost rámků a jejich uspořádání

Co je varroa dno a k čemu slouží

Ošetřování včel v průběhu kalendářního roku

Leden

Práce včelaře v lednu

Únor

Montáž nových rámků

Zatavování mezistěn

Dezinfekce použitých rámků

Na co nesmí včelař v únoru zapomenout

Březen

První prolety

Kdy provést kontrolu včelstva v úlu

Co kontrolujeme?

Nesmíme:

Včely jsou bez zásob

Jakým způsobem doplnit zásoby

Včely potřebují vodu

Opatření proti varroáze v březnu

Duben

Úprava plodiště v nástavkových úlech

Obměna díla

Co se „slabochy“

Podněcovat včely na jaře, nebo nepodněcovat?

Mřížka – ano, nebo ne

Opatření proti varroáze v dubnu

Květen

Síla včelstva – základ dobrých výnosů

Nesmíme:

Tiché výměny matek

Opatření proti varroáze v květnu

Červen

Odebírání medných plástů

Vytáčení a uskladňování medu

Opatření proti varroáze v červnu

Červenec

Podletí na včelíně

Značení matek

Kdy zmenšit úlový prostor

Opatření proti varroáze v červenci

Srpen

Podněcování

Krmení včel na zimu

Příprava roztoku

Kolik dodat zásob?

Krmit večer, nebo ráno?

Loupeže

Melecitóza

Likvidátoři včelího díla

Zavíječ voskový

Kuny

Opatření proti varroáze v srpnu

Září

Opatření proti varroáze v září

Říjen, listopad, prosinec

Od října do prosince nesmíme:

Nemoci včel

Nemoci včelího plodu

Varroáza

Mor včelího plodu

Hniloba včelího plodu

Zvápenatění včelího plodu

Zkamenění včelího plodu

Nemoci dospělých včel

Nosemóza

Měňavková nákaza

Roztočíková nákaza včel – akarapidóza

Tumidóza

Včelomorkovost

Škůdci včel

Krádeže včelstev

Závěrem

Doporučená včelařská literatura

Barevná příloha