DENISE MINA

BOHOVÉ

A BESTIE

panteon

Denise Mina

Bohové a bestie

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu

Gods and Beasts

V roce 2014 vydal Panteon, Staroměstské náměstí 89, 293 01 Mladá Boleslav

www.knihypanteon.cz | www.facebook.com/knihypanteon

Přeložil: Pavel Bakič

Návrh obálky: Emil Křižka

Sazba: DTP Panteon

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

První vydání

ISBN 978-80-87697-28-3 (váz.)

ISBN 978-80-87697-32-0 (e-kniha)

Copyright © Denise Mina 2012

Published by arrangement with Andrew Nurnberg Associates

Copyright © 2014 by Panteon

Cover © 2014 by Emil Křižka

Cover photo © by Neil Donaldson 2011

Translation © Pavel Bakič 2014

Benovi, Belle a Freddymu:

Dvě oči, a tadá!

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala tolika lidem, ale kde na to vzít čas? Následující jména mi ovšem naskakují okamžitě: Peter Robinson, Jon Wood a Jemima Forresterová, Susan Lambová a Graeme Williams. Jade, Sophie a Helen z dosluhující administrativy zaslouží poděkování a přátelskou herdu do zad.

Margery Lairdové, která má ostříží zrak a se kterou jsem se seznámila v Barnes and Noble na Upper East Side, patří dík za to, že nikde nebonzovala.

Richardu Halliganovi za to, že mi daroval autobiografii Kennyho McLachlana, nazvanou Velká vize.

Profesoru Graemu Pearsonovi za poskytnutý čas, za jeho rady a za to, že mi na stříbrném podnose naservíroval celou výchozí situaci.

Panu Williemu Mottramovi za to, že nás ještě včas dovezl na edinburské letiště, když jsme si omylem mysleli, že letíme z Glasgow.

Všem příbuzným a přátelům za podporu, vlídnost a pochopení.

„S nepřízní osudu se je schopen vyrovnat téměř každý, chcete-li však prověřit něčí charakter, dejte mu moc.“

Abraham Lincoln

1

K Martinu Pavlovi všechno doléhalo, jako by měl přes uši polštář: slabé kvílení sanitek, brumlání helikoptéry nad hlavou i tlumené výkřiky mužů v pytlovitých uniformách, záchranářů a policistů naléhavě na sebe hulákajících instrukce – KDE JE TA PÁSKA! AŤ JDOU DÁL! Chaos, který se snažili ukřičet, už ale dávno zmizel, vyšel ze dveří pošty, loudavě a jakoby nic, a kamsi odkráčel. Teď někde ve městě nahlížel do výloh, nebo si možná dopřával něco k jídlu, možná se díval na televizi. Možná. Ale určitě s klidem. Ať byl teď chaos kdekoli, zklidnil se. Martin si přál být s ním.

Seděl na obrubníku s koleny od sebe, nohy mu trčely do Great Western Road. Nahoře na kopci a dole u semaforů se shlukl dav a Martin natahoval krk, aby lépe viděl. Rojení policejních aut a vrtulník kroužící nad hlavou jasně ukazovaly na to, že se seběhlo něco vážného.

Na semaforu na protější straně ulice přeblikla barva, i z boku bylo vidět načervenalý přísvit. Stmívá se, uvědomil si Martin překvapeně. Na svět se doopravdy snášela tma, nebyl to jenom jeho dojem. Prohnul záda a chtěl se zhluboka nadechnout, málem při tom však shodil chlapce, který ho jako koala objímal v podpaží. Urputně Martina svíral, tiskl k němu tvář a trhl sebou pokaždé, když se k nim někdo přiblížil.

Jak odezníval šok, vybavila se Martinovi střelba z automatu, rudé exploze na starcových zádech, naklánějící se tělo, mazlavý skluz. Vzpomínka ho dostihla bez varování a vlastní reakce ho zděsila. Pohladil chlapce po zátylku, přitáhl si ho blíž, zachumlal ho do svého kabátu.

Chlapec se k němu přimkl a Martinovo zorné pole vyplnila zeleň. Záchranářská uniforma. Muž k Martinovi poklekl a pokusil se zachytit jeho pohled, dohromady to vypadalo jako úhybný boxerský manévr. „Slyšíte mě, člověče? Slyšíte?“

Martin se vzmohl na přikývnutí.

„Jste zraněný?“

Zavrtění hlavou.

„A kluk? Je zraněný váš syn?“

Martin zvolna mrkl. „Ne…“ Jakmile otevřel ústa, chlapec vyplašeně zanaříkal, Martin to ale říct musel: „Není to můj syn.“

„A kdo to je?“

Martin by se otázce nejradši vyhnul. Chlapec byl teď jeho, na tom nešlo nic změnit, ale zdravotník se ptal na něco jiného. Martin se celým tělem otočil a palcem ukázal na rozpraskané okno pošty za sebou, pokryté zevnitř rudými a černými skvrnami. „Jeho.“

Chlapec se mu pod kabát zavrtal ještě hloub, vymáčkl mu vzduch z plic.

Martin přitáhl nohy k tělu a ze všech sil k sobě chlapce přitiskl, aby mu ho zase neuloupil svět, kde se jeho dědeček mohl dopustit něčeho takového.

Ne zrovna čistou, ne zrovna hezkou čekárnou na pohotovosti ho provezli na plátěném vozíku. Nevypadalo to tam jako v Caracasu, ale zase ani jako v Cedars-Sinai. Personál v kukani z neprůstřelného skla, řady židlí. Chlapec mu dál seděl na koleni, rukama ho svíral kolem krku a pevně tiskl víčka.

Přes práh. Čekala ho vysoká blondýna v šedém kostýmku. „Detektiv seržant Alex Morrowová. Za chvíli si s vámi přijdu promluvit.“ Martin přikývl. Jeli dál.

Chodbičkou mezi lůžky skrytými za závěsem. Ten, kdo je tlačil, odstavil vozík v klidném koutě, také kolem nich zatáhl závěs, zabrzdil kola a odešel.

Čas plynul. Hodiny tikaly, vozíky rachotily. Za závěsem vrzaly podrážky procházejících sester.

Náhlý zvuk překotných kroků, vysoký ženský hlas: „Josephe?“ Chlapec povolil sevření, uvolnil ruce i nohy, odtáhl se od Martina a nastražil uši, zda to uslyší znovu. „Joe!“

Sešplhal Martinovi z klína a zůstal stát čelem k závěsu, jako by se ho bál odhrnout. Zdál se titěrný, bezmocný, měl zřejmě slzy na krajíčku, a Martinova ruka se zvedla a zamířila za ním, nemohla bez toho malého dynama být. Chvatně ji spustil, připomnělo se mu, jak to vypadá, když dospělý muž prahne po doteku malého chlapce. Patřil ke generaci, kterou výchova naučila hledět na sebe s podezřením.

Chlapec se klepal před závěsem, hlavu staženou mezi ramena. Na safari viděl Martin lvy, hrochy, dokonce levharty, viděl je zabíjet kořist, štvát ji. Viděl, jak hroch ukousl lvovi nohu. Ten pohled ho strhl, překvapil, snad ho dokonce varoval, že si o sobě nemá příliš myslet, ale dnešní události byly s tehdejšími nesrovnatelné, odehrály se totiž naprosto bezdůvodně.

Závěs se prudce rozhrnul. Dlouhý červený kabát značky Puffa připomínal zkrvavený spacák. Chlapec nevzhlédl, stál jako zařezaný a hleděl ženě na nohy. „Promiň, maminko.“

Padla na kolena a ukryla ho v náručí. Byla statná, plná v bocích (tlustý prošívaný kabát k tomu ještě přispíval), tvář měla snědou, jemnou. Dlouho se nehýbali, nakonec si sestřička musela netrpělivě odkašlat.

Matka zvedla tvář k Martinovi. Ze zarudlých očí jí zmizel smutek a vystřídal ho děs. Podržela si chlapce dál od sebe, aby na něho viděla, rozlíceně si plivla do dlaně a slinami mu otřela tvář. Martin zvedl ruku a uviděl, že má předloktí zespodu poseté pihami zaschlé krve.

Matce se podařilo vetřít krev hochovi do vlasů. Znovu si plivla do dlaně, plivala a plakala, než jí sestřička podala vlhčený ubrousek. Neúprosně drhla, silou zakláněla chlapci hlavu a ten při jejím dotyku koulel očima jako u vytržení.

Vstala. Její zarmoucená tvář byla Martinovi povědomá. Uvědomil si, že mrtvý dědeček byl její otec a že pro ni opravdu hodně znamenal.

Závěs se zatáhl, ti dva zmizeli a prochladlý a otupělý Martin zůstal sám.

Slyšel rozhovory, i když na nikoho neviděl. Zvonily telefony. Čas se vlekl.

Zastavila se u něj mladá doktorka. Posvítila mu do očí, nahlédla do uší a zeptala se, jestli dostal ránu do hlavy. Nedostal. Jste v šoku, řekla mu. Odešla.

Sestra mu donesla pilulku a Martin ji spolkl. Účinkovala trochu jako neurol, který brala jeho nevlastní máma, ale rychleji. Po chvilce jako by všechno ztratilo ostré hrany. Příjemný pocit.

Objevila se jiná sestra, vzala ho za loket a naznačila mu, že má vstát. Ohleduplně ho vedla chodbou, sledovala, jak došlapuje, a tiše ho povzbuzovala. Za rohem zašli do malé, jasně osvětlené místnosti s bílými zdmi a vypnutým počítačem na stole.

Spolu s blonďatou policistkou tam na něj čekal nějaký muž. Vstali a představili se: detektiv seržant Morrowová a detektiv strážník Harris. Potřásli si s ním rukama.

Všichni se posadili.

Policista vytáhl psací podložku s okopírovanými dotazníky. Kromě ní ale držel v rukou i tašku, a když se posadil, podložka mu vyklouzla a sjela na podlahu. Nepřiměřeně ho to vykolejilo, vymrštil za ní špičky prstů, ale zachytil jenom papír a vytrhl tak ze svorky horní nepotištěný list.

Sledovali, jak podložka dopadá na roh a kácí se. Nahoře zůstal vyplněný formulář: Joseph Lyons, Lallans 9. Policista překryl adresu rukou. Zvedl podložku a vytáhl ze svorky zbytek prázdného utrženého listu. Ze samých rozpaků měl úplně odkrvené rty. Martin nechápal, co se stalo tak hrozného.

Iniciativy se chopila policistka. Zeptala se Martina, co se na poště na Great Western Road odehrálo. Proč tam byl?

Posílal domů vánoční dárky.

Správně už měl domů před nějakou dobou odjet, ale nedokázal se přinutit. Vymluvil se na smyšlené zkoušky a na smyšlenou přítelkyni, kterou si tady našel. Jde na vánoční oběd k jejím rodičům. V lednu se rozejdou. Jeho rodiče nikdy nezjistí, že si ji jenom vylhal.

Policistům nic z toho neřekl, jen že se jmenuje Martin Pavel, je mu dvacet jedna let a studuje geologii na glasgowské univerzitě. Na poštu šel se dvěma vánočními balíčky, které chtěl poslat domů.

„Kam domů?“

Do San Francisca.

Policistka se zatvářila pochybovačně: „Do Ameriky?“

Do Kalifornie.

„Vyrůstal jste tady ve Skotsku?“

Martin zavrtěl hlavou.

„Ale máte skotský přízvuk.“

Mám.

Policistka se zatvářila podrážděně: „Tak odkud teda jste?“

Odsud. A odevšad.

„Ale nevyrůstal jste tady, rodinu tady nemáte…“

Otázky byly moc složité, odpovědi moc obšírné, Martinovi hlavou vířilo jenom přání, aby se tu střelec z pošty objevil s pistolí a odpráskl je. Zkusil tíhu té myšlenky vytřást z hlavy a policistka se útěšně předklonila a začala ho tiše konejšit, ačkoli Martin věděl, že si to nezaslouží.

„Víte co, nebudeme to řešit. Zatím na to zapomeneme. Vrátíme se k té poště. Kdo tam byl kromě vás?“

Dědeček stál přímo před ním a držel chlapce za ruku.

Měl bílé vlasy a stejnou hranatou tvář jako matka, která si pro malého přišla. Oblečený byl v červené bundě od Berghausu s černými rameny, kolem krku měl červenou šálu. Byl snědý jako sicilský rolník a šaty měl nažehlené jako Pařížan, ale mluvil s glasgowským přízvukem.

Martin se zařadil do fronty a vypnul hudbu. „Párek v rohlíku?“ usmál se chlapec na dědečka, a dědeček vážně přikývl a odpověděl: „To si piš. Párek v rohlíku.“

Ta vzpomínka si ho naprosto podmanila. To si piš. To si piš. Párek v rohlíku. Vnitřní dobro, vážnost, se kterou k párku v rohlíku přistupoval.

„Působil ten starý pán nervózně?“

Ne, protože nervozita by ukazovala na nejistotu. Tou netrpěl. Když chlapce podal Martinovi, bylo to s jistotou, a chaosu, ozbrojenému barbarovi, posloužil neochvějně a důstojně, s jasnou hlavou. Kéž bych se toho takhle zhostil já, říkal si Martin a věděl, že je ta myšlenka nepřístojná. Rozplakal se.

„Žádný spěch,“ řekla policistka, aby ho popohnala.

Byl klidný – on, dědeček. Velice klidný. To si piš. Párek v rohlíku. Chlapec se usmál a otočil se, zaletěl pohledem k nápisu „Veselé Vánoce“, který se na jednom konci uvolnil a líně teď povlával v proudu vzduchu z teplovzdušného ventilátoru.

Před nimi se podle pásky natažené od sloupku ke sloupku klikatila dlouhá fronta. Pět, možná šest lidí: dlouhán v nákladném cyklistickém oblečení a ve vynikající kondici, s oranžovým cyklistickým batohem a černou helmou vybíhající do špičky. Nervózně, netrpělivě sledoval hodiny. Před ním asi stál další muž, a u okénka žena. Martin frontu příliš nevnímal, hrál si s telefonem. Vybíral e-mail, mazal spam. Vešla nějaká paní, postavila se za něj. Neohlížel se na ni, ale věděl, že měla žluté vlasy. V krvavém oparu je potom viděl zrůžovět.

Ze čtyř přepážek byly na poště otevřené tři. Martin sem chodil často, měl poštu při cestě do knihovny a od vidění už znal rodinu, která poštu provozovala. Muž, kterého odhadoval na otce, věčně pracoval. Asiat, padesátník, prokvetlé vlasy na spáncích, zdvořilý, pilný – pošta měla otevřeno i v neděli. Dcera zdědila jeho tvář, v dívčí podobě s užší bradou, a na dlouhých černých vlasech nosila třpytivé barety, na které už neměla věk.

Poblíž stál mladší muž, možná bratranec: dceři ani otci se nepodobal, ale chovali se k sobě jako příbuzní, stávali blízko u sebe a vyměňovali si jednoslovné poznámky.

„Kdy jste si všiml střelce?“

Při vzpomínce na postavu, kterou periferním viděním zahlédl vcházet, se Martin prudce narovnal. Černé oblečení, těžká plátěná taška. Hned za dveřmi ustoupila postava na stranu, za volně stojící regál s papírnickým zbožím. Zmizela za vystavenými přáníčky, kýčovitými magnety na lednici, plyšovými medvídky s tartanovými šerpami, laciným šmejdem.

Martin znovu obrátil pozornost k telefonu.

Postava vykročila zpoza regálu. Taška byla najednou lehká. Muž zamířil k přepážkám, podél fronty. Nejdřív si všichni všimli, že předbíhá, až za okamžik zaznamenali světle šedivou masku, až za dlouhý okamžik zaznamenali, že mu za stehnem vyčuhuje křivka zásobníku z kalašnikova.

„Zbraň v pravé ruce, nebo v levé?“

V pravé, držel ji u pravé nohy, kryl ji před lidmi ve frontě. Byla to pistole.

„Říkal jste kalašnikov…“

Ano, kalašnikov, ale pistole.

„Jak byste ten rozdíl vysvětlil někomu, kdo toho o zbraních moc neví?“

Pistole: kratší hlaveň, samozřejmě.

Měl na sobě přiléhavou loveckou kuklu, zakrývala mu ústa a krk, ale ne oči.

„Pro oči tam měl díry?“

Ne, jen jednu velkou. Oválnou. Byla to lovecká kukla. Policisté pořád nerozuměli, takže to Martin musel vysvětlit: Byla na míru střižená z filcu, ne upletená z vlny, musela pevně přiléhat k bradě a ústům, aby kořist neucítila lovcův dech. Martin takové znal z lovu v Kanadě.

Střelec se postavil do čela fronty. Kukla vypadala pohodlně a výraz jeho očí byl vyrovnaný. Právě to Martinovi přišlo nejnápadnější: Že má neznámý v hrsti celý okolní svět a že si přitom nepřipouští obavy ani pochyby a nestojí o ničí radu. Nechodil k psychiatrovi a nebulel jako holka. Byl vyrovnaný.

„Jak to myslíte, vyrovnaný?“

Martin si ty oči znovu vybavil. Muž se nebál. Ani trochu. Když pozvedl zbraň do výše ramen, oči mu svítily. Tmavě modré oči s bílými řasami.

Cyklista zaječel. Nikdo se po něm neotočil. Střelec je všechny uhranul. Vystrčil bradu, takže mu rty povyjely k okraji průzoru, a křikl: „Držkama na zem!“

„Jaký měl hlas?“

Přízvuk člověka z Greenocku nebo z Ayru, dělnický. Možná strávil nějaký čas v Anglii, v Birminghamu.

„Z Ayru?“

Široké, hodně otevřené samohlásky jako ze západního pobřeží a sametová birminghamská kadence. Taky zněl trochu chraplavě, jako by toho přes noc hodně vykouřil, jako by si někde v klubu s hlasitou hudbou vykřičel hlasivky.

„Co bylo potom?“

Všichni se svalili na podlahu. Káceli se jako o závod. Tiskli se k zemi, jak jen to šlo, a zarývali nosy do špinavé mokré podlahy, všichni. Až na dědečka. Ten zůstal na nohou.

„Jak to víte?“

I Martin ležel nosem na podlaze, když si hned vedle všiml chlapce, který se s koleny u těla a s rukama přitisknutýma k ústům choulil, jako by se chtěl vejít do ořechové skořápky. Dědeček o dva kroky poodstoupil, takže to vypadalo, že chlapec patří k Martinovi.

Pak slyšel starého pána tázavě hlesnout: „Ty?“

A střelec vydechl: „Ty.“

Chvíle ticha. Dědeček počkal, až se střelec odvrátí, a pak Martinovým směrem zašeptal: „Je tvůj.“

Martin takhle zpětně nedokázal říct, jestli se starý pán obracel na něj nebo na chlapce, ale tak jako tak ho prudce vtáhl do jejich příběhu.

„Koho? Do jakého příběhu?“

Martina. Do jejich příběhu.

„Takže jste do té doby měl pocit, že se vás to netýká?“

Ne, ale teď za ně získal zodpovědnost, protože vstoupil do jejich příběhu. Policistka nevypadala o nic moudřejší. Příběh, zdůraznil, jsme součástí příběhu. Zatvářila se skepticky.

„Ne, nejsme. Tohle je doopravdy.“

Otevřel ústa a zase je zavřel. Nemohl jí to všechno vysvětlit: barbary, účast v příběhu, to, že je Skot a je z Kalifornie. Zamračila se, rozčiloval ji. „Řekl ‚Je tvůj‘. A potom?“

Stařec stál se svěšenými pažemi tváří ke střelci a zatínal pěsti, Martin ho viděl jen od hrudníku níž.

„Znal jste ho?“

Martin odpověděl, že ne.

„Určitě?“

Martin se zamyslel – nad otázkou, nad svým předchozím životem. Etapy šedi, právníci, procházky, horko a hory, palmy, krysy, a pomeranče a hádky. A pak si připomněl dědečka, to, jak ve frontě upoutal jeho pozornost, jak se setkali očima, cvak, mrknutí, cvak, ještě jeden pohled. Nic. Starý pán mu nikoho nepřipomínal.

Rozhodně ho neznal. Pamatoval by si ho. Určitě by se ho při dřívějším setkání ptal, jak se sešlo, že je tak snědý a elegantní, ale zároveň že je Skot každým coulem.

„Řekl ‚Je tvůj‘. A potom?“

A potom ticho, hluboké, strašné ticho, dokud zase nepromluvil střelec: „Tak na co kurva čekáš? Ke mně!“

„To řekl tomu starému pánovi?“

Ano.

„Co tím myslel?“

Myslel tím, ať jde k němu. Myslel tím, že má stát po jeho boku, cítit velebné horko, které z něj sálá. Myslel tím, že má jít a že mu má pomoct a on že ho pak zabije.

„A stařec udělal co?“

Martin jim řekl, co viděl: na co kurva čekáš? Podpatky starcových kožených mokasínů se po té větě odlepily od země, jako by salutoval – voják vybraný na prestižní misi. Měl boty podražené podkůvkami, aby se neošlapaly. Při chůzi hlasitě klapaly.

Jeden mokasín se zvedl výš, překročil cyklistu vzlykajícího do podlahy, potom zákazníky a tašky ležící na zemi. Martin očima provázel starcovy nohy, dokud se nezastavily jen pár desítek centimetrů od černých tenisek u přepážky. Potom dědeček převzal plátěnou tašku, kterou mu střelec podal, a podržel mu ji otevřenou.

„To mu dobrovolně pomáhal?“

Martin mlčel. Samozřejmě že mu pomáhal. Nebyla u toho. Martin by tomu taky nevěřil, kdyby to na vlastní oči neviděl.

„Kde jste se v tu chvíli nacházel?“

Martinovi se v uších znovu rozeznělo prudké oddechování chlapce ležícího tváří v mokru naneseném z ulice. Nevěděl proč, ale přehodil přes něj ruku a přitáhl si ho k sobě, dokud se nedotýkali čely. Hnědé oči, které na něho chlapec upíral, vůbec neprozrazovaly, co cítí. Martin mu pohled oplácel. Mrkli na sebe, zaklesli se do sebe zrakem. Okolní svět sice slyšeli, ale neviděli z něj nic. Martin byl jedináček, prožil osamocené dětství. Ležel v marastu na podlaze, hleděl na chlapce a cítil, že ho s ním spojuje to nejsilnější pouto, jaké kdy poznal. Vděčili za ně střelci.

Za nimi, kdesi daleko, poručil střelec obsluze za přepážkou, ať vyleze ven, ty ne, ty seď. Lidské kroky. Otevírání dveří. Zavírání dveří. Svět se na střelcův rozkaz přeuspořádal.

Zpoza pultu zazněl hlas tlumený tvrzeným bezpečnostním sklem.

„Švihej,“ poručil střelec.

A potom určitě praštil do skla, místností totiž otřásl hrom a na podlaze sebou všichni zděšeně trhli.

„Nestrkej tam tu pracku! Furt to nefachá.“

Martin si byl jistý, že cituje přesně. Policistka ho poprosila, aby to zopakoval, a on poslechl: furt to nefachá. Střelec se po té větě rozčílil. „Povídám furt, tak se mnou nezkoušej vyjebat!“ Rozčiloval se víc a víc a nakonec zakřičel: „Ty! Běž jí dát facana.“

Chvíli nic.

Potom klapání starcových bot procházejících místností. Přesunul váhu, podrážky na špinavé podlaze zaskřípěly, zazněla prudká facka následovaná šokovaným ženským vyjeknutím. Střelec je nutil, aby si ubližovali navzájem – Martin z něj cítil, jak se v tom vyžívá.

Chlapec zavřel oči, jen na chvíli, jedním pomalým mrknutím si dědečkovu ruku přivlastnil.

„VEMTE TO SEM.“ Otevírající se dveře, kroky. Taška vláčená po špinavé podlaze.

Potom se oba páry nohou, klapající mokasíny i čvachtající podrážky lupičových tenisek, vydaly k východu. Při vzpomínce na to, co bylo dál, se Martinovi zrychlil dech.

Dveře se otevřely, zavrzal pant, studený průvan z ulice se prohnal nad podlahou, zvířil prach a vmetl ho Martinovi do vlasů. Martin prudce zamrkal, aby se odtrhl od chlapcova pohledu, a překulil hlavu, aby viděl na dveře a věděl, jestli jsou ti dva pryč.

Ale nebyli. Stáli opodál, Martin na ně měl volný výhled. Mezi ním a dvojicí ležela na břiše blondýna, tváří k němu, pevně stisknutými víčky jí prosakovaly slzy.

Ti dva stáli u otevřených dveří, čelem k sobě.

„Jak vysoký byl střelec ve srovnání se starým pánem?“

Vysoký, možná sto osmdesát pět, sto devadesát centimetrů. Měl na sobě černou mikinu bez loga, černé džíny a černé tenisky. Laciné, obnošené oblečení, ale stál elegantně, jako švihácký kovboj. Policistka požádala o bližší vysvětlení a Martin vstal, aby jí postoj předvedl: střelec si s podsazenými boky opíral pažbu zbraně o pravou kyčel, držel kalašnikov jednou rukou a hlavní mířil k obloze. Martin hleděl na zeď nijaké nemocniční místnosti a liboval si v tom, jak ho napodobuje, dobře si uvědomoval esovité prohnutí svojí páteře a to, jak uvolněný, jak sebejistý by musel být, aby takový postoj dokázal zaujmout. Upřel pohled na místo, kde by stál stařec, a na okamžik, jenom na zlomek sekundy, se ho zmocnil dojem, že ho tam opravdu zahlédl. Pak policistka znovu promluvila a všechno zkazila:

„Proč takhle stál?“

Martin se zase posadil. Vzpamatoval se, nablblý úsměv se mu vytratil z tváře. To ta váha, vysvětlil. U všech takovýchhle zbraní se soustředí vepředu, takže si je při držení jednoruč nakloníte. Martin se zarazil. Nechal se unést a jeho přízvuk plachtil přes Atlantik, svištěl nad vysokými vlnami, klouzal černomodrými údolími mezi nimi, mířil do nikam. Martin zapomněl, kde skončil, a ztichl.

„Kdo držel tu tašku?“ pobídla ho policistka. „Kdo ji měl v tuhle chvíli u sebe?“

Střelec, držel ji v druhé ruce. Uvnitř byla celá jejich kořist, ale taška nevypadala těžká ani moc plná. Odnášeli si sotva pár šupů. Martin pochyboval, že jim šlo o peníze.

Dědeček držel dveře otevřené.

Martina se při vzpomínce na starcův postoj zmocnila náhlá únava. Rovná záda, stažené lopatky, důstojnost portýra s padesátiletou praxí na Upper East Side. Jen brada se mu zachvívala pláčem. Martin z něj cítil, že ví, co přijde, ale stařec jen nehnutě stál a plakal.

Hlaveň pistole mu zamířila na hrudník.

K Martinovu uchu dolehl zvuk prvního výstřelu a z hlavně vyšlehl plamen. Šokovalo ho, jak hlasitá zbraň je. Nikdy ještě neslyšel výstřel bez chráničů sluchu. Třesk byl tak silný, že ho Martin vlastně vůbec nezachytil jako zvuk a vnímal jenom bolestně hlasité tuf, které mu udeřilo do vnitřního ucha.

V nábojové komoře blýskal plamen. Tuf tuf tuftuftuf tuftuftuftuf, deset nábojů, patrony odletovaly kolem dokola, třpytivá mosaz radostně metala hvězdy ve vzduchu.

Martin viděl, jak starci na zádech exploduje jeden průstřel za druhým, jak rozstříknutá krev dopadá na pohlednice a barví vlasy vzlykající blondýny na princezničkovsky růžovou.

Skleněnou výlohou se náhle rozběhly praskliny a zbarvily ji do mléčně bílé.

Pak ticho.

Starci visela čelist. Jeho tělo se naklonilo ke straně a natočilo čelem ke dveřím, jakoby proto, aby lidem uvnitř nabídlo pohled na proděravělá záda. Pak se trup sesunul, oddělil – zřítil se směrem ke dveřím, zatímco nohy a pánev upadly rovně vpřed.

Martin při té vzpomínce zapomněl dýchat, ale na tvář se mu jako masitý pavouk přitiskla drobná dlaň: Chlapec po střelbě protáhl ruku pod Martinovým krkem a natáčel mu tvář k sobě, velel mu, aby se na něj podíval. Pořád jsem tady. Ocitli jsme se v jednom příběhu.

Martin mu vděčně upřel pohled do hnědých očí, a tak už zůstali.

Ruka, která ho spasila, mu na tváři spočívala ještě dlouho – až do příjezdu policistů, kteří je křikem přinutili vstát.

2

Byla už tma. Detektiv strážník Tamsin Leonardová a detektiv strážník Wilder mířili služebním autem zpátky do města, když dostali hlášení o jistém Audi G7, zachyceném čerstvě kamerou 217 při průjezdu kolem exitu 2 na dálnici M77. Ještě loni stejným modelem jezdili všichni drogoví dealeři, a tenhle konkrétní vůz se dostal do hledáčku při jednom právě probíhajícím vyšetřování. Leonardová a Wilder ho měli zastavit, podívat se, kdo volal řidiči na mobil v 16.53, a číslo si zapsat.

Tahle drobnost na ně vyšla, protože všichni ostatní právě vyjeli k ozbrojené loupeži na poště. Na ně dva vycházely drobnosti často.

Wilder zavěsil, nasupeně do Leonardové zabodl pohled a podrážděně mávl na kolonu aut před nimi, jako by jeho parťačka byla za dopravní špičku osobně zodpovědná. Aby se vůbec mohli otočit na jih, museli teď ještě nějakou dobu protrpět v koloně mířící opačným směrem, ale kvůli tomu Wilder na nervy nebyl. Wilder byl prostě na nervy pořád.

Často dostávali společnou službu. Ostatní detektivové z jejich směny je přehlíželi, Wildera proto, že měl nulové osobní kouzlo, Leonardovou proto, že byla ženská, pocházela z Anglie, byla starší než oni a místo fotbalu sledovala kriket. Původně ji to netrápilo, stranou od ostatních jí bylo dobře, jenže situace se změnila: chystalo se propouštění a Leonardová i Wilder byli na ráně, protože nezapadali do kolektivu. Společná služba je teď rozčilovala, jako by neoblíbenost toho druhého dál ještě podtrhovala jejich vlastní nedostatky. Oba cítili, že jsou na černé listině.

Leonardová se zasekla na sjezdu do Kinning Park a Wilder popuzeně zasykl.

Nevšímala si ho. „Co myslíš, mám pustit sirénu?“ Opravdu chtěla znát jeho názor, neptala se jen proto, aby si připadal důležitý.

„A ty si jako nemyslíš nic?“

Odmítla se nechat vyprovokovat a sirénu i majáček pustila. Chyba. Řidiče před nimi to vytrhlo z podvečerního limbu, takže zpomalili, stáhli se ke straně a snažili se jim uvolnit cestu.

Wilder nad novým zpožděním rozhodil rukama, rozčílení z něj jenom sálalo. Leonardová nic neřekla, opatrně vůz provedla po sjezdu z dálnice a hladce se z kruhového objezdu zařadila do pruhu mířícího na jih.

Už se těšila, až bude mít dneska od Wildera pokoj. I bez něj měla dost starostí. Její manželka před týdnem podstoupila druhé kolo asistované reprodukce a teď čekaly, jestli se plod ujal. Procedura je finančně vysávala a už za sebou měly potrat. Tamsin si proti předpisům nechala v kapse vlastní mobil s vypnutým zvoněním. Ať dělala co dělala, část jejích myšlenek se neustále točila kolem kůže na pravém boku a děsila se zavrnění oznamujícího špatnou zprávu. V práci se o ničem nezmiňovala. Nikdo jiný o plození dětí ani o svojí sexualitě taky nemluvil, tak proč by se měla vymykat?

Zasekla se za kamionem, který se neohrabaně pokoušel vyklidit rychlý pruh, a Wilder hlasitě zafuněl. Měla majáček nechat vypnutý.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Poděkování

1

2