BAZTÁN II

DOLORES REDONDO

DĚDICTVÍ

KOSTÍ

Ukážka z elektronickej knihy

Panteon

Dolores Redondo

Dědictví kostí

V roce 2014 vydal Panteon, Staroměstské náměstí 89, 293 01 Mladá Boleslav

www.knihypanteon.cz www.facebook.com/knihypanteon

Přeložila: Marie Jungmannová

Návrh obálky: Emil Křižka

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektornické vydání první

ISBN 978-80-87697-27-6 (váz.)

ISBN 978-80-87697-31-3 (e-kniha)

Copyright © Dolores Redondo 2013

First published by Ediciones Destino, Spain

Published by arrangement with Pontas Literary & Film Agency

Copyright © 2014 by Panteon

Cover © 2014 by Emil Křižka

Cover photo © 2012 by Ennatu Domingo

Translation © 2014 by Marie Jungmannová

Eduardovi, každým slovem

Necítí-li ten chlap ani dost málo, co dělá? Kope hrob a zpívá.

Hamlet, William Shakespeare*

Hrob často bezděčně uzavře dvě srdce do stejné rakve.

Alphonse de Lamartine

Vždyť bolest v nitru je silnější a nepoleví, ani když o ní člověk lidem poví.

Si hay Dios, Alejandro Sanz

* Překlad J. V. Sládek

ITXUSURIA

Našel hrobeček podle linie, kterou na zemi nakreslila voda přetékající z převislého okraje střechy. Poklekl, zpod kabátu vytáhl zahradnickou lopatku a motyčku a škrabal udusanou tmavou hlínu, která se drolila do vlhkých pórovitých hrud a vydávala silné aroma dřeva a mechu.

Opatrně odstranil několikacentimetrovou vrstvu, až se objevily zčernalé cáry shnilé látky smísené se zemí.

Rukama vyhrabal tkaninu, v níž se ještě dala poznat dětská peřinka, která se otevřela, jak na ni sáhl, a odhalila voskované plátno, v němž bylo zabaleno tělíčko. Byly vidět sotva zbytky provázku, kterým bylo svázáno a který otiskl do plátna hlubokou výraznou stopu tam, kde ho stahoval. Odstranil zbytky motouzu, jenž se mu v prstech rozpadl, a přejel rukou po povrchu ranečku, jako by ho hladil. Hledal okraj plátna, který po několika pohybech nahmatal, i když ho neviděl. Vsunul prsty do jednoho konce ranečku a roztrhl malý rubáš, který se rozevřel, jako by ho rozřízl nožem.

Miminko leželo na bříšku, jako by spalo schoulené v kolébce. Kosti vypadaly zachovale, stejně jako samotné plátno, i když byly začernalé tmavou hlínou údolí Baztánu. Natáhl ruku, jež téměř zakryla celé tělíčko, přitlačil hrudník k zemi a bez odporu vytáhl z hlíny pravou ručičku, která při uvolnění zlomila drobnou klíční kost s jemným prasknutím jako povzdechem hrobu vyjadřujícího lítost nad tou krádeží. Náhle ustrašeně ucukl, vstal, zastrčil kosti do šatů a věnoval hrobu poslední pohled, než do něj nohama zase nahrnul hlínu.

1

Vzduch v soudní síni se nedal dýchat. Z kabátů nasáklých deštěm se začala vypařovat vlhkost a mísila se s dechem stovek lidí, kteří zaplňovali chodby před jednotlivými síněmi. Amaia si rozepjala kabátek a pozdravila poručíka Paduu, jenž krátce pohovořil se ženou, která šla s ním, naléhavě ji postrčil do sálu a vydal se k Amaie vyhýbaje se čekajícím lidem.

„Dobrý den, paní inspektorko, rád vás vidím. Jak se cítíte? Nebyl jsem si jist, že tu dnes budete moct být,“ prohlásil a lehce mávl rukou k jejímu vzedmutému břichu.

Amaia si položila ruku na břicho svědčící o nejvyšším stupni těhotenství.

„Vidíte, zdá se, že to momentálně ještě vydrží. Viděl jste Johaninu matku?“

„Ano, je dost nervózní. Čeká uvnitř spolu s rodinou. Právě mi volali zezdola, že přijelo vězeňské auto s Jasónem Medinou,“ oznámil a vydal se k výtahu.

Amaia vešla do soudní síně a posadila se do jedné ze zadních lavic. I odtamtud uviděla matku Johany Márquezové oblečenou ve smutku a mnohem hubenější než na dívčině pohřbu. Žena se otočila, jako by si uvědomila její přítomnost, pohlédla na ni a letmým pokývnutím ji pozdravila. Amaia se pokusila usmát, ale nepodařilo se jí to. Všimla si výrazu ve tváři matky zmučené vědomím, že nedokázala ochránit svou dceru před zrůdou, kterou sama přivedla domů. Soudní úředník začal hlasitě předčítat jména předvolaných. Amaie neuniklo napětí, které se objevilo ve tváři ženy, když zaslechla jméno svého manžela.

„Jasón Medina,“ opakoval úředník. „Jasón Medina.“

Do síně vběhl policista v uniformě, spěchal k úředníkovi a zašeptal mu něco do ucha. Hned potom se naklonil a prohodil pár slov se soudcem, který ho vyslechl, přikývl, přivolal prokurátora a obhájkyni, krátce s nimi promluvil a vstal.

„Zasedání se odročuje, pokud bude třeba, budete předvoláni znovu.“ A bez dalšího slova vyšel ze sálu.

Johanina matka začala křičet a obrátila se k Amaie, jako by žádala odpověď.

„Neee!“ ječela. „Proč?“

Ženy, které ji doprovázely, se marně pokoušely ji obejmout, aby utišily její zoufalství.

Jeden z policistů přišel k Amaie.

„Paní inspektorko, poručík Padua vás prosí, abyste sešla dolů k celám.“

Když vyšla z výtahu, uviděla hlouček policistů tlačících se u dveří na toalety. Strážce, který šel s ní, jí pokynul, aby vstoupila. Jeden policista a jeden vězeňský úředník se opírali o zeď a tvářili se zrůzněně. Padua hleděl do kóje a u jeho nohou se pod konstrukcí oddělující klozety rozlévala kaluž krve, která se ještě nezačala srážet. Když uviděl inspektorku vstupovat, poodstoupil.

„Řekl strážci, že musí na záchod. Vidíte, že má spoutané ruce, ale i tak si dokázal podříznout hrdlo. Všechno se seběhlo velice rychle, policista se odsud nehnul, uslyšel ho kašlat, vešel dovnitř, ale už nemohl nic udělat.“

Amaia pokročila kupředu a spatřila neblahý výjev. Jasón Medina seděl na záchodě se zakloněnou hlavou. Na krku měl temný hluboký řez jako brázdu. Krev prosákla náprsenku košile, jako by to byl červený bryndáček, který sklouzl mezi nohy a obarvil všechno, čeho se dotkl. Z těla dosud vyzařovalo teplo a pach nedávné smrti kazil vzduch.

„Čím to udělal?“ zeptala se Amaia, protože neviděla žádný nástroj.

„Vysouvacím nožem. Vypadl mu z ruky, když ztratil sílu, a odrazil se až do vedlejší kabiny,“ odpověděl a otevřel létací dveře vedlejší kóje.

„Jak to sem mohl propašovat? Je kovový, rám ho musel zachytit.“

„Nedostal ho sem on, paní inspektorko. Podívejte,“ ukázal jí vysunovací ulamovací nůž, „když si dobře všimnete, na rukojeti je kousek lepicí pásky. Někdo si dal tu práci a nechal nůž tady, určitě za nádrží na vodu, jemu stačilo jen odlepit ho z úkrytu.“

Amaia si povzdechla.

„A to není všechno,“ pokračoval Padua znechuceně. „Tohle koukalo Medinovi z kapsy saka,“ řekl a rukou v rukavici jí podal bílou obálku.

„Dopis sebevraha,“ hádala Amaia.

„Ne úplně přesně,“ odpověděl Padua a podal jí pár rukavic a papír. „A je to určeno vám.“

„Mně?“ podivila se Amaia.

Natáhla si rukavice a vzala obálku.

„Můžu?“

„Jistě.“

Chlopeň obálky byla přichycena jemným lepidlem, které povolilo, aniž bylo potřeba trhat papír. Uvnitř byla bílá papírová kartička s jediným slovem napsaným uprostřed: Tartalo.

Amaia ucítila silné bodnutí v břiše, zadržela dech a nedala bolest najevo, obrátila papír, aby zjistila, zda není něco napsáno na rubu, a podala ho Paduovi.

„Co to znamená?“

„Čekal jsem, že mi to řeknete vy.“

„Já to tedy nevím, pane poručíku, pro mě to neznamená nic zvláštního,“ odpověděla trochu zaraženě Amaia.

„Tartalo je mytologická bytost, ne?“

„Pokud vím, tak ano, je to kyklop z řeckořímské mytologie, a taky baskické. Co tím míníte?“

„Vy jste pracovala na případu basajauna, což byla taky mytologická bytost, a teď vrah, který se přiznal k vraždě Johany Márquezové, který se náhodou pokusil napodobit zločin basajauna, aby unikl podezření, spáchá sebevraždu a nechá vám dopis, vzkaz, v němž napíše ,Tartalo‘. Přece mi nebudete tvrdit, že to není přinejmenším zajímavé.“

„Ano, to přiznávám,“ vydechla Amaia. „Je to divné, ale svého času jsme už stanovili, že Jasón Medina nepochybně znásilnil a zavraždil svou nevlastní dceru a potom se dost neobratně pokusil napodobit zločin basajauna. Kromě toho se doznal a uvedl všemožné podrobnosti. Naznačujete, že možná nebyl pachatelem?“

„Vůbec nepochybuji, že to udělal on,“ prohlásil Padua s pohledem na mrtvolu a mrzutým výrazem. „Ale je tu ta záležitost s amputací a kostmi té dívky, které se objevily v Arri Zaharu, a teď tohle, očekával jsem, že byste mohla…“

„Nevím, co to znamená, ani proč to adresuje mně.“

Padua si povzdechl a dál na ni upřeně hleděl.

„Chápu, paní inspektorko.“

Amaia zamířila k zadnímu východu rozhodnuta vyhnout se setkání s Johaninou matkou. Nevěděla by, co jí říct. Snad že všechno skončilo, nebo že nakonec ten nešťastník proklouzl na onen svět jako krysa, kterou byl. Ukázala strážníkům svůj odznak a konečně se osvobodila od atmosféry uvnitř. Přestalo pršet a nesmělé sluneční světlo prosvítající zpoza mraků mezi lijáky, tak typické v Pamploně, jí rozslzelo oči, a tak otevřela kabelku a hledala sluneční brýle. Předtím jí dalo práci sehnat taxík, aby ji dovezl k soudu včas. Stávalo se to vždycky, když pršelo, ale tentokrát čekalo na stanovišti několik vozů a Pamploňané šli raději pěšky. Na chvilku se zastavila před prvním. Ještě nechtěla jet domů. Vůbec ji nelákala vyhlídka na to, jak kolem ní bude Clarice pobíhat a bombardovat ji otázkami. Od té doby, co tchyně s tchánem před čtrnácti dny přijeli, pojem domova dostal vážné trhliny. Pohlédla k přívětivým skleněným oknům kaváren nacházejících se naproti soudní budově a na konci ulice San Roque, kde vykukovaly stromy z parku Media Luna. Vzdálenost k domovu odhadla na kilometr a půl chůze a vydala se na cestu. Když se unaví, taxík si může vzít vždycky.

Když vešla do parku a nechala za zády dopravní ruch, kouř z výfuků aut nahradila svěží vůně mokré trávy a Amaia pocítila okamžitou úlevu. Neznatelně zvolnila krok a zamířila na jednu z kamenných cestiček, které se rýsovaly v krásné zeleni. Zhluboka nabrala vzduch do plic a velmi pomalu vydechovala. To je tedy dopoledne, pomyslela si. Jasón Medina dokonale zapadal do profilu obžalovaného, který ve vězení spáchá sebevraždu. Násilník a vrah dcery své manželky byl držen v izolaci, kde čekal na soud, a vyhlídka na zařazení mezi běžné vězně po vynesení rozsudku ho zajisté děsila. Pamatovala si ho z výslechů před devíti měsíci, když vyšetřovala případ basajauna, jako plačtivou a vystrašenou krysu, která se rozplývala v slzách, když přiznávala zvěrstva, která spáchala.

I když šlo o dva různé případy, poručík Padua od četníků ji přizval k účasti kvůli Medinovu neobratnému pokusu založenému na tom, co si přečetl v novinách, napodobit modus operandi sériového vraha, kterého se snažila dopadnout ona. Bylo to před devíti měsíci, právě když otěhotněla. Od té doby se změnila spousta věcí.

„Že je to tak, maličká?“ zašeptala a pohladila si břicho.

Silný stah ji přinutil se zastavit. Opírajíc se o deštník a v mírném předklonu přestála pocit strašného píchání v podbřišku, které vystřelovalo až na vnitřní stranu stehen a vyvolalo křeč, až zanaříkala, ani ne tak bolestí jako překvapením, jak je stah silný. Vlna bolesti přešla tak rychle, jak se objevila.

Takže takové to je. Tisíckrát se sama sebe ptala, jaké to bude rodit a jestli dokáže rozeznat první příznaky, nebo bude patřit k těm ženám, které přijedou do nemocnice s hlavičkou dítěte venku nebo které porodí v taxíku.

„Ale maličká,“ oslovila něžně dítě, „ještě ti zbývá týden, opravdu už chceš ven?“

Bolest ustoupila, jako by vůbec nepřišla. Cítila nesmírnou radost a nával nervozity z bezprostřednosti příchodu děťátka. Šťastně se usmála a rozhlédla se kolem, jako by se chtěla s někým podělit o své potěšení, ale park byl pustý, vlhký a svěží jako zelený smaragd, který v jasném světle prosvítajícím vrstvou mraků nad Pamplonou vypadal ještě zářivější a krásnější a připomínal jí objevitelský pocit, který vždy měla v Baztánu a který v Pamploně zapůsobil jako nečekaný dárek. Opět se vydala na cestu, ale cítila se jakoby přenesena do kouzelného lesa a před zlatavé oči pána těch držav. Před pouhými devíti měsíci tam vedla vyšetřování, na místě, kde se narodila, na místě, odkud vždy chtěla odejít, na místě, kam se vrátila, aby dopadla vraha, a kde počala svou dcerku.

Jistota, že jí v lůně roste děťátko, pro ni v životě představovala uklidňující balzám a pohodu, jakou si vždy představovala a která byla v tom okamžiku to jediné, co jí mohlo pomoci postavit se tváří v tvář děsivým činům, které musela prožít a které by ji před několika měsíci zničily. Vrátit se do Elizonda, hrabat se ve své minulosti, a především Víctorova smrt, to vše převrátilo její svět a celou rodinu naruby. Teta Engrasi byla jediná, která zůstala nezměněná, dál vykládala karty, každé odpoledne hrávala poker s přítelkyněmi a usmívala se jako lidé, kteří už mají všechno za sebou. Flora se urychleně přestěhovala do Zarautzu pod záminkou, že bude denně točit program o přípravě moučníků pro celostátní televizi, a – kdo by to byl řekl – dokonce postoupila Ros vládu nad rodinnou pekařskou firmou Mantecadas Salazar. A k Flořině překvapení a jako potvrzení toho, co si Amaia vždy myslela, se Ros projevila jako skvělá šéfka, i když zpočátku trochu utrápená. Amaia jí nabídla pomoc a v posledních měsících skoro každý víkend trávila v Elizondu, ačkoli si už před časem uvědomila, že Ros její podporu nepotřebuje. Avšak jezdila tam dále, večeřela s tetou a sestrou, spala v tetině domě, cítila se tam doma. Od chvíle, kdy jí maličká začala růst v břiše, kdy se odvážila pojmenovat strach a svěřit se s ním Jamesovi, a jistě taky díky obsahu DVD, které uchovávala vedle zbraně v sejfu v ložnici, to věděla; věděla, že má jistotu, pocit domova, kořenů, rodné hroudy, kterou celá léta pokládala za navždy ztracenou.

Když se dostala na hlavní ulici, začalo znovu pršet. Rozevřela deštník a šla dál vyhýbajíc se nakupujícím lidem a několika nechráněným shrbeným chodcům, kteří chvatně spěchali pod převisy střech a markýzami obchodů. Zastavila se před pestrým výkladem obchodu pro děti, zahleděla se na růžové šatičky vyšité drobnými kvítky a pomyslela si, že Clarice má možná pravdu a že by měla maličké něco takového koupit. Povzdechla si a náhle dostala špatnou náladu, když si vzpomněla na pokoj, který Clarice pro holčičku zařídila. Tchyně s tchánem přijeli, aby tu byli v době porodu, a ačkoli strávili v Pamploně jenom deset dní, tchyni už se podařilo zaskočit Amaiu nejhoršími dotěrnostmi, jaké se daly čekat. Od prvního dne dávala najevo svůj podiv nad tím, že pro miminko nemají zařízený dětský pokoj, přestože je v domě několik prázdných místností.

Amaia získala starodávnou kolébku z ušlechtilého dřeva, která stála léta v obývacím pokoji tety Engrasi a skladovalo se v ní dřevo do krbu. James obrousil vrstvu starého laku až na dřevo, znovu ji nalakoval a Engrasiny přítelkyně Amaie ušily roztomilé peřinky a ozdobné volánky, které zvýraznily hodnotu a tradici kolébky. Jejich ložnice byla velká, bylo v ní prostoru nazbyt a představa, že by měla mít miminko v jiné místnosti, ji vůbec nepřesvědčila, byť tomu odborníci připisovali řadu výhod. Ne, nelíbilo se jí to, alespoň zatím ne. V prvních měsících, až bude kojit, usnadní blízkost noční krmení a přispěje k jejímu klidu, protože bude mít jistotu, že miminko uslyší, když bude plakat, nebo kdyby mu něco bylo...

Clarice spustila povyk: „Ta maličká musí mít vlastní pokoj, kde bude mít pohromadě všechny své věci. Věř mi, oba si tak lépe odpočinete. Když ji budeš mít vedle sebe, celou noc budeš poslouchat každé její nadechnutí, každý pohyb. Ona musí mít svůj prostor a vy taky svůj. Kromě toho si nemyslím, že by bylo pro miminko zdravé spát v ložnici se dvěma dospělými. Děti si moc zvyknou a nedají se pak odstěhovat do svého pokoje.“

Amaia si také přečetla kupu knih věhlasných pediatrů, rozhodnutých vyškolit novou generaci dětí vychovaných v utrpení, které se nesmí moc chovat v náručí, které musí od narození spát samy a které se nesmějí utěšovat v záchvatech frustrace, protože se musí naučit být nezávislé a zvládat své neúspěchy a strach. Z takových hloupostí se jí zvedal žaludek. Domnívala se, že kdyby některý z těch velevážených doktorů musel jako ona „zvládat“ svůj strach od útlého dětství, možná by se díval na svět trochu jinak. Zdálo se jí bezvadné, když bude její holčička chtít spát s nimi třeba do tří let. Chtěla ji utěšovat, naslouchat jí, přikládat nebo ubírat důležitost jejím dětským obavám, které – jak Amaia dobře věděla – mohou být obrovské i u malého děcka. Ale Clarice očividně měla své vlastní představy, jak se má co dělat, a byla připravena podělit se o ně se světem.

Když Amaia před třemi dny přišla domů, našla tam jako překvapení dárek od tchyně. Nádherný pokoj se skříněmi, přebalovacím stolkem, prádelníkem, koberci a lampičkami. Všude přeslazená změť obláčků a růžových beránků, mašliček a kraječek. James ji čekal u dveří, tvářil se chápavě, a když ji líbal, zašeptal jí omluvně: „Myslí to dobře,“ což Amaiu dostatečně vyburcovalo, a pak jí zamrzl úsměv nad nechutnou růžovou smrští, zatímco uvažovala nad tím, že si ve vlastním domě začíná připadat jako u cizích. Clarice však vypadala velmi potěšeně, poletovala mezi nábytkem jako moderátorka teleshoppingu, zatímco tchán, netečný jako vždy v přítomnosti své energické choti, dál četl noviny v obývacím pokoji a nevzrušoval se. Amaie dalo práci představit si, že Thomas je ve Spojených státech ředitelem finančního impéria. K manželce se choval se směsí poslušnosti a apatie, která jí připadala překvapující. Uvědomovala si, jak trapně se cítí James, a jen proto se snažila zachovat klid, když jí tchyně ukazovala nádherný pokojíček, který jí koupila.

„Podívej na tu krásnou skříň, tam se ti vejde všechno oblečení pro maličkou a přebalovací pult má uvnitř celou šatnu. Nemůžeš popřít, že koberce jsou moc hezké a tady,“ prohlásila s úsměvem a uspokojením, „to nejdůležitější, postýlka jako pro princeznu.“

Amaia uznala, že obrovská růžová postýlka se hodí pro princeznu a je tak velká, že v ní holčička bude moct spát až do čtyř let.

„Je krásná,“ přinutila se říct.

„Je nádherná, a tak můžeš tu bednu na dřevo zase vrátit tetě.“

Amaia vyšla z pokoje bez odpovědi, zavřela se do ložnice a čekala na Jamese.

„Promiň, miláčku, ona to nemyslí zle, je prostě taková, bude to jen pár dní. Vím, že máš hodně trpělivosti, Amaio, a slibuju, že jakmile odjedou, všechno, co se ti nelíbí, vyhodíme.“

Přijala to kvůli Jamesovi, a protože neměla chuť se s Clarice hádat. James má pravdu, je hodně trpělivá, to nezapadá do její povahy. Bylo by to poprvé, kdy dovolila, aby ji někdo manipuloval, ale v této poslední fázi těhotenství se v ní něco změnilo. Už několik dní se necítila dobře, veškerá energie, z níž se těšila v prvních měsících, zmizela a nahradila ji u ní neobvyklá nechuť. Přítomnost dominantní tchyně ještě více ukázala, jak se jí nedostává sil. Znovu se zahleděla na oblečky ve výkladu a rozhodla se, že má dost toho, co nakoupila Clarice. Z jejích výstřelků novopečené babičky se jí dělalo mdlo, i když v tom bylo ještě něco, a sice to, že by tajně dala cokoli za to, aby cítila takové opilé růžové štěstí, které se zmocnilo její tchyně.

Od chvíle, kdy otěhotněla, koupila pro malou sotva pár háčkovaných botiček, triček a dupaček a nějaká pyžamka v neutrálních barvách. Myslela si, že je to tím, že růžová není její oblíbená barva. Když viděla ve výloze ty šatičky, kabátky, slavnostní oblečky ke křtu a všechno plné mašliček a kytičkových aplikací, myslela si, že jsou hezké, vhodné na oblékání malé princezny, ale když je držela v ruce, cítila přímo odpor vůči takovým kýčovitým hloupostem a nakonec nikdy nic nekoupila a ještě si připadala zmatená a naštvaná. Docela by se jí hodila troška nadšení, jímž oplývala Clarice, která vykřikovala obdivem nad soupravami šatiček a s nimi ladících botiček. Věděla, že nemůže být šťastnější, že to stvoření miluje odedávna, od té doby, kdy byla sama temnou nešťastnou holčičkou a snila o tom, že bude jednou matkou, opravdovou matkou, a toto přání nabralo podobu, když poznala Jamese, a trýznilo ji pochybností a strachem, když hrozilo, že mateřství nepřijde, až začali uvažovat o léčbě neplodnosti. A tehdy, před devíti měsíci, když vyšetřovala nejdůležitější případ svého života, přišla do jiného stavu.

Byla šťastná, nebo alespoň věřila, že má být, a to ji ještě více mátlo. Ještě nedávno si připadala naplněná, spokojená a sebejistá, jak se necítila celá léta, a přesto se k ní v posledních týdnech plíživě vrátily nové obavy, které byly ve skutečnosti staré jako svět, pronikly jí do snů, když spala, a šeptaly jí slova, která znala a nechtěla jim rozumět.

Břicho jí ztvrdlo novým stahem, méně bolestivým, ale delším. Pohlédla na hodinky. Uběhlo dvacet minut od poslední kontrakce v parku.

Zamířila k restauraci, kde se podle dohody měli sejít na oběd, protože Clarice neschvalovala, aby James denně vařil, a mezi nadhazováním, že by měli mít doma nějakou výpomoc, a rizikem, že by jednoho dne po návratu mohla zjistit, že mají anglického sluhu, raději přistoupili na to, že budou každý den obědvat a večeřet mimo dům.

James vybral moderní restauraci v ulici souběžné s ulicí Mercaderes, kde bydleli. Když Amaia vešla, Clarice se zamlklým Thomasem usrkávali každý své martini. James vyskočil, jakmile ji uviděl.

„Ahoj, Amaio, jak se máš, miláčku?“ zeptal se, políbil ji na rty a odsunul jí židli, aby se mohla posadit.

„Dobře,“ odpověděla zvažujíc možnost zmínit se mu o tom, že jí začaly stahy. Pohlédla na Clarice a rozhodla se, že nic neřekne.

„A naše maličká?“ usmál se James a položil jí ruku na břicho.

„Naše maličká,“ opičila se Clarice. „Připadá vám normální, že týden před narozením dcery jste jí ještě nevybrali jméno?“

Amaia vrhla pohled na Jamese, rozevřela jídelní lístek a předstírala, že čte.

„Ale mami, už jsme zase u toho, líbí se nám několik jmen, ale ještě jsme si žádné nevybrali, a tak počkáme, až se malá narodí. Až uvidíme její tvářičku, rozhodneme, jak se bude jmenovat.“

„Opravdu?“ projevila Clarice zájem. „A o jakých jménech uvažujete? Třeba Clarice?“ Amaia si odfrkla. „Ne, ne, řekněte mi, jaká jména jste vymysleli,“ naléhala Clarice.

Amaia zvedla pohled od jídelního lístku a přitom jí na několik vteřin sevřela břicho další kontrakce. Pohlédla na hodinky a usmála se.

„Je pravda, že jsem se už rozhodla,“ zalhala, „ale chci, aby to bylo překvapení. Můžu jenom prozradit, že to nebude Clarice, nelíbí se mi, když se jména v rodině opakují, myslím, že každý má mít svou vlastní totožnost.“

Clarice jí věnovala pokřivený úsměv.

Jméno miminka bylo další řízenou střelou, kterou na ni Clarice vypálila při každé příležitosti. Jak se bude holčička jmenovat? Tchyně pořád tak naléhala, že James dokonce navrhl, aby už nějaké jméno vybrali, jen aby o tom matka přestala mluvit. Amaia se na něj tehdy rozzlobila. To jí tak ještě chybělo, aby musela vybrat jméno jen proto, aby uspokojila tchyni.

„Ne, abychom ji uspokojili, Amaio, musíme vybrat jméno, protože miminku budeme muset nějak říkat, a vypadá to, že ty o tom nechceš ani uvažovat.“

A stejně jako v případě prádélka na miminko, věděla, že mají pravdu. Něco si o tom přečetla a dělalo jí to starosti, a tak se nakonec zeptala tety Engrasi.

„Víš přece, že já jsem děti neměla, a tak nemůžu mluvit z vlastní zkušenosti, ale na odborné úrovni vím, že je to u prvorodiček, a zvlášť u novopečených tatínků, dost obvyklé. Když někdo dítě už má, ví, na co se má připravit, už v tom není překvapení, ale u prvního těhotenství se stává, že břicho sice roste, ale některé matky nejsou schopné spojit změny svého těla se skutečným miminkem. V dnešní době, když existuje ultrazvuk a možnost poslechnout si srdce plodu a určit pohlaví dítěte, je vnímání očekávaného děťátka reálnější, ale v minulosti, kdy nebylo možné až do okamžiku porodu miminko spatřit, si hodně lidí uvědomilo, že mají dítě, až když ho vzali do náruče a uviděli jeho obličej. Nejistota, která tě zneklidňuje, je úplně normální,“ vysvětlovala teta a položila jí ruku na břicho. „Věř mi, člověk není připraven na to, co znamená být otcem nebo matkou, i když to někteří dost dobře předstírají.“

Objednala si rybu, které se sotva dotkla, a zjistila, že když je v klidu, doba mezi stahy se prodlužuje a stahy ztrácejí na síle.

Při kávě se Clarice opět vrhla do útoku: „Už jste se dívali na mateřské školky?“

„Ne, mami,“ odpověděl James, položil šálek na stůl a unaveně na ni pohlédl. „Na nic jsme se nedívali, protože malou nebudeme dávat do školky.“

„Tak si tedy najdete nějakou chůvu, aby se o ni starala, až se Amaia vrátí do práce.“

„Až se Amaia vrátí do práce, tak se o dceru postarám já.“

Clarice vyvalila oči a pohlédla na manžela v úsilí získat spojence, jehož však v usmívajícím se Thomasovi nenašla. Popíjel svůj červený čaj a kroutil hlavou.

„Clarice,“ ozval se. Takové opakování manželčina jména šeptané vyčítavým tónem bylo to nejpodobnější protestu, co kdy Thomas vypustil z úst.

Nevšímala si toho.

„To snad nemyslíte vážně! Jak se ty budeš starat o miminko? Nevíš o nich ani slovo.“

„Naučím se to,“ odpověděl pobaveně.

„Naučíš? Pro Boha živého! Budeš potřebovat pomoct.“

„Máme už pomocnici, která přijde vždycky na pár hodin.“

„Nemluvím o pomocnici na čtyři hodiny týdně, mluvím o chůvě, pečovatelce, která se bude o miminko starat.“

„To budu dělat já, budeme se střídat, tak jsme se dohodli.“

Vypadalo to, že se James dobře baví, a podle Thomasova výrazu odhadovala, že on taky. Clarice si odfrkla, nasadila křečovitý úsměv a důrazně odsekávala slova, což značilo, že vynakládá nejvyšší úsilí, aby se chovala rozumně a trpělivě.

„Já sice chápu všechny ty názory moderních rodičů, že se mají děti dlouho kojit, i když už mají zuby, že s nimi mají spát v posteli, že chtějí dělat všechno sami a bez pomoci, ale chlapče, ty přece taky musíš pracovat, tohle je důležité období pro tvoji kariéru, a to dítě tě první rok nenechá ani vydechnout.“

„Právě jsem dokončil soubor osmačtyřiceti exponátů na výstavu do Guggenheimova muzea na příští rok a v zásobě mám dostatek prací, abych si mohl vzít nějaký čas volno a věnovat se dceři. Kromě toho Amaia nemá vždycky práce nad hlavu, mívá období, kdy je práce víc, ale obvykle chodí domů brzy.“

Amaia si všimla, jak se jí břicho pod halenkou napíná. Tentokrát byl stah bolestivější. Pomalu se nadechla a pokusila se nedat na sobě nic zdát. Pohlédla na hodinky. Patnáct minut.

„Jsi bledá, Amaio. Je ti dobře?“

„Jsem unavená, myslím, že půjdu domů a na chvilku si lehnu.“

„Dobře, chystáme se s otcem jít nakupovat,“ prohlásila Clarice, „nebo budete muset tu maličkou přikrýt listím. Sejdeme se tu na večeři?“

„Ne,“ ozvala se rychle Amaia, „dneska si vezmu doma něco menšího a zkusím odpočívat. Myslela jsem, že bych šla nakupovat zítra, viděla jsem obchod, kde mají nádherné šatičky.“

Vnadidlo zabralo, naděje, že půjde se snachou nakupovat, Clarice okamžitě uklidnila. Potěšeně se usmála.

„Ale samozřejmě, drahoušku, však uvidíš, jak si to užijeme, už několik dní tu obhlížím skvělé věcičky. Jen si odpočiň, zlatíčko,“ popřála jí a zamířila k východu.

Thomas se naklonil k Amaie, aby ji před odchodem políbil na tvář. „Dobře zahrané,“ zašeptal a mrkl na ni.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Citáty

ITXUSURIA

1