Denise Mina

Konec vosí sezóny

Ukážka z elektronickej knihy

Přeložil Ivan Němeček

Panteon

Denise Mina

Konec vosí sezóny

Ze anglického originálu

The End of the Wasp Season

Panteon, Staroměstské náměstí 89, 293 01 Mladá Boleslav

www.knihypanteon.cz | www.facebook.com/knihypanteon

Přeložil: Ivan Němeček

Odpovědná redaktorka: Jana Veselá

Návrh obálky: Emil Křižka

Elektronické formáty připravil KOSMAS

www.kosmas.cz

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-87697-02-3 (váz.)

ISBN 978-80-87697-06-1 (epub)

ISBN 978-80-87697-07-8 (mobi)

ISBN 978-80-87697-06-1 (pdf)

Copyright © Denise Mina 2011

Copyright © 2013 by Panteon

Cover © 2013 by Emil Křižka

Cover photo © 2013 by Neil Donaldson 2011

Translation © Ivan Němeček 2013

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Mina, Denise

Konec vosí sezóny / Denise Mina ; přeložil Ivan Němeček. -- Mladá Boleslav : Panteon, 2013

Název originálu: End of the wasp season

Přeloženo z angličtiny

ISBN 978-80-87697-02-3

821.111(410.5)-31

- skotské romány (anglicky)

- detektivní romány

821.111-3 - Anglická próza, anglicky psaná [25]

Pro Louise

PODĚKOVÁNÍ

Velké díky Jonovi, Jade a Reaganovi za pomoc s druhou polovinou knihy, která byla, ehm, tak trochu zapeklitá. Děkuji také lidem z Orionu za neustálé povzbuzování a Peterovi a Henrymu za jejich těžkou práci a podporu.

Děkuji také Stevovi, Edith, Fergusovi a Ownie.

A k tomu povzbudivému třpytu v jejich očích: Ať shoříte v pekle za to, co jste mi udělali.

1

To ticho vyburcovalo Sáru z hlubokého spánku. Otevřela oči a podívala se na červené číslice digitálního budíku: 16:32.

Z jedné ze zahrad dole v kopci se ozývalo vytrvalé ňafání malých psů, které se odráželo od stropu a stěn klenuté místnosti.

Ticho. Rádio bylo vypnuté. Když tu Sára pobývala, nechávala obvykle puštěné rádio v kuchyni, naladěné na Radio 4. Konverzační šum obrušoval ostří prázdnoty. Z jiné místnosti to budilo dojem, že dům je plný okouzlujících upovídaných lidí z Hampshire. V Glasgow by to zlodějům mohlo připadat divné, ale v exkluzivní vesnici Thorntonhall to působilo přesvědčivě. Sára nechávala rozsvícená i strategická světla v hale, nad schodištěm, všude, kam nebylo vidět. Měla talent uspořádat věci tak, aby to nějak vypadalo.

Ticho. Tohle nebyla hodina na vloupání. Dům byl na vrcholu kopce, za denního světla dobře viditelný, zvlášť v tuhle hodinu, kdy sousedé byli na zahradách a kritickým okem přehlíželi zahradníkovu práci nebo si hráli s tlustými ušlechtilými psy. Zloděj by si musel moc věřit, nebo být strašně hloupý, aby se sem teď vloupal.

Vyčerpanou a zoufale ospalou Sáru napadlo nevinné vysvětlení: buď se spálila pojistka v kuchyni, nebo se s ní staré rádio definitivně rozloučilo. Vybavení domu bylo staré a potřebovalo opravy.

A tak usoudila, že rádio odešlo, usmála se a zavřela oči. Schoulila se pod přikrývku a byla skoro ráda, že se vzbudila, aby mohla znovu upadnout do příjemného spánku.

Její myšlenky se tiše ponořily do teplých temnot.

Náhlé zapraskání podlahového prkna na úpatí schodiště. Prudce otevřela oči.

Zdvihla hlavu z polštáře, aby lépe slyšela.

Zašoupání boty na koberci zesílené schodištěm a úsečná dvouslovná výzva. Vysoký hlas. Ženský hlas. „Tak pojď.“

Zpitomělá spánkem si představila svou matku na schodišťovém výtahu a její neúprosný výstup na podestu. Matku se svraštěnými panovačnými rty. Matku dožadující se odpovědí. Proč si umanuli pečovatelskou službu? Proč ji Sára nikdy nepřijde vykoupat? Proč nesloužil její pohřební obřad kardinál Geoffrey?

Nesmysl. Odhodila přikrývku stranou a spustila nohy na podlahu. Pokusila se vstát, ale zradila ji ospalá kolena, a tak se s nedůstojným žuchnutím svalila zpátky na postel.

Zlobila se sama na sebe a uvědomila si, že je zranitelná, protože je doma. Byla už na různých podivných, strašidelných místech a dařilo se jí zůstat ostražitá a klidná. Cestou tam si vždycky vrývala do paměti nouzové východy a všechno si neustále hlídala, ale tady byla bezbranná.

Jenže tady to bylo jiné než v těch cizích prostředích, protože tady byla majitelkou ona. Mohla zavolat policii a požádat ji o pomoc.

S touto uklidňující myšlenkou si na posteli klekla a sáhla do kabelky vedle postele. Nervózními prsty tápala mezi papírovými kapesníčky, účtenkami a pasem, až nahmátla kov zadního pláště svého iPhonu. Stisknutím tlačítka telefon otevřela a s potěšením sledovala rozsvěcení displeje. Zapnula si ho hned po zastavení letadla, ještě v uličce první třídy, než vystoupila na Glasgowském letišti. Nedělala to tak vždycky. Někdy ho nechala vypnutý čtyřiadvacet hodin, dokud se nevyspala. Teď ho držela oběma rukama a soustředila se na displej. Odemkla ho, vybrala si klávesnici, vyťukala 999 a stiskla volání. Vzápětí zaslechla za dveřmi ložnice nějaký pohyb.

Byl to spíš pocit než zvuk, pohyb vzduchu nad schodištěm. Někdo se otřel o zeď vedle dveří. Zamrazilo ji v kříži.

Zasunula iPhone do záhybu v přikrývce a vstala.

Dveře se s tichým zaúpěním otevřely.

Nebyl to duch její matky, ale dva mladí nemotorní pubescenti. Měli volné černé běžecké kalhoty a příslušná trička, obojí oblečené naruby, takže bylo zřetelně vidět švy na rukávech i nohavicích. Měli i stejné černé sportovní boty. V těch podivných uniformách vypadali jako příslušníci nějaké sekty.

Zprvu nejistě a šouravě vyplnili rám dveří. Netvářili se nijak zoufale, vypadali sebejistě, vyzývavě.

Téměř se zasmála úlevou. „Co tady děláte?“ Jeden byl vysoký, s oholenou hlavou. Nedokázal se na ni podívat a při zvuku jejího hlasu se ošil a ustoupil trochu stranou, až měl jedno rameno na chodbě, jako by chtěl odejít.

„Tak hele,“ řekla, „vypadněte z mého domu…“

Druhý chlapec měl delší vlasy, černé a husté. Ten váhavý nebyl. Tvářil se rozezleně, stál pevně v rámu dveří a díval se přímo na ni, odhadoval ji.

Sára věděla, že není moc hezká, ale pečovala o sebe, byla štíhlá, měla módní sestřih. V přívětivém světle mohla působit přitažlivě. Na tohohle kluka však ne. Ten jí byl znechucený.

Vyšší kluk šťouchl do svého kamaráda loktem. Nasupený kluk z ní nespustil oči, ale vytrčil bradu a pokynul mu, ať jde do pokoje. Ten vysoký sebou trhl a nejistě zavrtěl hlavou. Pokračovali v komunikaci nepatrnými gesty a ten rozezlený ji stále sledoval nenávistným pohledem.

„Zemřela mi matka,“ řekla slabým hlasem, když jí došlo, že její přítomnost je nijak nezaskočila. „Já ještě bydlím–“

„Kde máte děti?“ zeptal se ten naštvaný.

„Děti?“

„Máte děti.“ Byl si tím zjevně jistý.

„Ne…“ řekla, „nemám děti.“

„Ale máte, kurva.“ Rozhlédl se po pokoji, jako by její děti mohly být schované pod přikrývkou nebo v šatníku nebo pod postelí.

Měl vysoký hlas; byl to ten hlas, který zaslechla na schodišti, ale nemluvil s glasgowským přízvukem, nebyl ani odnikud ze západního pobřeží. Nebyl to ani ten skotský, těžko zařaditelný přízvuk místních dětí. Pocházel zřejmě z východního pobřeží, z Edinburghu nebo Londýna. Nebloumali po domě, přišli rovnou sem. Najednou netušila, o co jim jde.

Zkusila to znovu. „Spletli jste si dům.“ Podíval se na ni a sebejistě řekl: „Ale nespletli.“

Peníze. Museli sem přijít kvůli těm penězům.

Jenže ty byly v kuchyni, odkud se do jejího pokoje muselo jít chodbou přes halu a nahoru po schodech.

Podívala se na ně jinýma očima. Ti si nepřišli pro peníze. I kdyby se na ně zeptali, zapřela by je, protože už volala na policii. Za chvíli přijedou, odvezou ty kluky pryč a vyslechnou je. Potřebovala se tvářit nevinně.

„Měli byste jít,“ řekla rozumným tónem. „Před chvilkou jsem volala na policii, už budou na cestě. Když vás tu najdou, budete lítat v pěkným průseru.“

Rozezlený kluk z ní stále nespouštěl oči. Vykročil jednou nohou do pokoje, špičkou se dotkl žlutého perského koberce a narušil posvátný neutrální prostor mezi nimi. Všiml si, jak zostražitěla. Sára zahlédla v jeho obličeji záblesk empatie, ale vzápětí mu ztvrdly rysy a kluk vyzývavě zvedl bradu. Znovu o kousíček posunul nohu, přes okraj třásněmi lemovaného koberce, aby jí naznačil, že by mohl dojít až k ní, že k ní dojde.

Rozčilení ji vyburcovalo k útoku. „Já vím, proč jste přišli,“ řekla, vykročila k němu a ukázala rukou ke schodišti. „Vy nevíte, s kým mluvíte, udělali jste chybu–“

„STŮJ!“ Rozezlený kluk vycenil zuby. „Vrať se, kurva.“ Rozhodně k ní vykročil a usmál se. Děsilo ji, jak nepřirozeně suché měl zuby.

Sára couvla k posteli. Viděla, že z úkrytu v přikrývce ční růžek telefonu. Ohnula prsty, jako by zkoušela rychle tasit zbraň. Sjel jí pohledem po tričku až ke stehnům a rozpačitě odhlédl. Uvědomila si, že nemá kalhotky. Když dorazila domů, byla tak unavená, že shodila kabát, v hale skopla boty a vyplazila se do schodů. Šaty a kalhotky odhodila na podlahu ložnice. Staré tričko, v kterém spala, jí sahalo jen na stehna, sotva ji zakrývalo. Nespala čtyřiadvacet hodin. Všechno ji bolelo. Zemřela jí matka. Zasloužila si spánek.

„OKAMŽITĚ VYPADNĚTE!“ zaječela co nejhlasitěji.

Ten vysoký kluk sebou trhl, ale ten naštvaný ani nemrkl. Znovu vysunul spodní čelist, jako by ji chtěl kousnout. Rozpoznala v něm vztek zabarvený hluboce zakořeněnou zatrpklostí a ona náhle věděla, odkud ten obličej zná.

„Kdo seš?“ řekla. „Já tě znám.“

Vysoký kluk se po těch slovech bázlivě ošil a podíval se na svého kamaráda.

„Já tě určitě znám.“ Ale zcela jistá si nebyla: ta vzpomínka byla zrnitá, jako by ho zahlédla v televizi nebo v novinách. „Viděla jsem tvoji fotku.“

V obličeji naštvaného kluka se objevily růžové skvrny. „Fotku?“ vyhrkl. „Tys viděla fotku?“

Rozpačitě pokrčila rameny a všimla si, že kluk zatíná pěsti.

Jednu zdvihl a praštil se do levé strany hrudníku. „…ti kurva ukázal moji fotku?“

Hlas mu přeskakoval do vyššího rejstříku. Jeho kamarád k němu přiskočil, odtrhl mu pěst od hrudi a stáhl ho zpátky. „Tak dost. Stačí, vole. Dejchej, zhluboka dejchej.“

Sára se kradmo podívala na telefon. Doufala v záblesk naděje, ale nic neviděla.

„Kabelka, kurva,“ procedil skrz zuby rozezlený kluk. „Najdi kurva její telefon!“ Zbledl a podíval se na podlahu k jejím nohám. Jeho kamarád sledoval jeho pohled a přistoupil k ní dvěma dlouhými klátivými kroky. Dřepl si a vrazil ruku do její oblíbené kabelky. Hlavu měl těsně u jejího stehna. Sára se rozkročila a obnažila se mu. Překvapeně ztuhl.

S naštvaným klukem ten pohled ani nepohnul. „Dělej, kurva, Squeaku!“

Kluk v podřepu od ní odtrhl pohled a vytáhl ruku z kabelky. Držel mobilní telefon. Byl to starý těžký krám, jaký mívají penzisté. Kryt z rudého plastu, velká tlačítka, malý displej s tapetou palmy. Bylo na něm něco divného, protože displej se ani nerozsvítil – byl to falešný mobil. Sára si vyděšeně uvědomila, že na něj zapomněla. Stále na něj zapomínala, ale teď by ho mohla použít. Nasupenému klukovi zacukalo v tváři. „Co je tam dál?“

Dřepící kluk zastrčil falešný mobil do kapsy a znovu sáhl do kabelky. Potěšilo ho, když našel peněženku. Vstal a triumfálně ji zdvihl nad hlavu.

Sára se málem rozesmála úlevou. „Chcete peníze?“

Jenže oni byli zaujati peněženkou. Vysoký nálezce ji stále držel nad hlavou a došel s ní ke svému kamarádovi. Byli něco víc než lupiči, pitomí kluci, kteří nosí oblečení naruby. Uvědomila si, že skrývají školní logo.

Sledovala, jak ten naštvaný kluk prudce otvírá zip její peněženky. Znala ten krátký nos, ty široké okrouhlé nozdry. Znala ho velice dobře.

„Znám tvýho tátu,“ řekla zkusmo.

Trefila se: zaváhal a pustil jezdec zipu. „Znám tvýho tátu,“ řekla hlasitěji.

Vysoký hubený kluk sjel pohledem z ní na svého kamaráda. V očích měl paniku. Sára ještě zesílila hlas: „Radši vypadněte. Co si myslíte, že udělá, až mu řeknu, že jste se sem vloupali?“

Nějaký táta. To mohl být kdokoliv. Nějaký slaboch, nebo naopak vlivný muž, nebo ubohý opilec. Možná Lars usoudil, že jí nevěří, a chtěl to vrátit. Lars. Byl to Larsův nos.

„Lars!“ vyhrkla. Naštvaného kluka to zjevně zasáhlo. Chvíli očekávala, že jí vrátí peněženku, omluví se a vycouvá. Na okamžik se jí zpomalil krevní oběh a musela se nadechnout. Zahořklý Lars, zraněný, spráskaný Lars, který jí pohrdal, ale potřeboval ji, i když nikdy předtím nikoho nepotřeboval. Kdyby mu to vyhovovalo, nechal by ji zabít bez mrknutí oka. Jenže to mu nevyhovovalo. Lars ty kluky neposlal.

Naštvaný kluk se na ni díval stále hluboce dotčeným pohledem a mhouřil oči nenávistí. Nespouštěl z ní oči a drzými prsty jí šátral v peněžence, až nahmátl pár velkých bankovek a účet za taxi a vytáhl je ven.

Sára se chopila příležitosti a vrhla se k iPhonu. Převalila se na bok, prsty nahmátla chladný kov a pevně jej sevřela, protože věděla, jak je kluzký. Zdvihla ho, klepla na displej. Při tom volání se zamkl; podařilo se jí ho odemknout až po dvou neúspěšných pokusech: „POLICIE! POMOC! JSOU U MĚ DVA KLUCI–“

Přiskočil k ní rozezlený kluk. Popadl ji za sevřenou ruku, postavil ji, snadno jí vytrhl z prstů hladký telefon, ale Sára do něj nepřestávala křičet: „-V MÉ LOŽNICI! JEDNOHO ZNÁM–“

Všichni ztuhli, dívali se na telefon, představili si, že je někdo slyší, že v téhle hře mají obecenstvo. První se vzpamatoval nasupený kluk: pomalu zdvihl telefon k uchu a naslouchal. Tváří se mu mihl úsměv. Píchl prstem do displeje, zavěsil a odhodil telefon na postel.

Stáli těsně u sebe, nepřátelský hlouček ve slupce neuspořádaného domu.

Uslyšela za sebou pohyb vysokého kluka a vzápětí ucítila jeho dech ve vlasech. Cítila, jak se jí na uchu sráží vlhkost toho dechu. Rozezlený kluk vyčetl z jejího výrazu skleslost. Viděla, jak ho to rozzuřilo.

Dech za jejím ramenem se zrychloval.

Jednou se Sára setkala v nějakém hotelu v Dubaji s klientem a šli spolu na večeři. Byl to tlustý chlap. Byl smutný, zoufalý a odtažitý, a i když se snažila zapříst s ním rozhovor, během jídla mlčel a hodně pil, ale nepomohlo to. Ve výtahu cestou do pokoje si v duchu zkoušela, co mu řekne: to se občas stane každému, vždyť je příjemné jen tak se mazlit a mluvit spolu, příště můžou zkusit pilulku, kdyby chtěl… Na té posteli s tváří zabořenou do polštáře, jak jí poručil, za sebou slyšela stejný dech, rychlý, náhle až zvířecí, otočila se a zahlédla v jeho ruce kovový záblesk. Skopla ho z postele, sebrala si šaty a utekla. Zachránilo ji jen to, že byl příliš tlustý, než aby ji mohl pronásledovat.

„Já mám peníze,“ řekla neadresně.

„Peníze?“ řekl ten naštvaný kluk tiše. „Ty si myslíš, že tu jde o peníze?“

„Tak o co?“ vykřikla co nejhlasitěji v naději, že je to odradí. „Co tady sakra děláte? Tohle je můj dům, kurva!“

Ale ani jeden necouvl. Střetla se s pohledem nasupeného kluka.

Plačky k nim prosebně vztáhla ruce. „Udělala jsem vám něco? Vy víte, že mu to řeknu.“

Odvrátil od ní pohled a lhostejně se rozhlédl po pokoji.

Náhle jí to došlo: nebál se, že si zapamatuje jeho obličej, protože ji sem přišel zabít. Nikdy neměla ten dům opouštět. Nikdy odsud neměla odcházet.

Ale nemůže přece zemřít v tomhle chladném omšelém domě, z kterého se celý život snažila uniknout; nemůže se nechat skoro nahá zabít dvěma drzými kluky, kteří vnikli do ložnice, která kdysi bývala jejím dětským pokojem.

Skrze slzy viděla mezeru mezi nimi a otevřené dveře.

Sklonila hlavu a rozběhla se.

2

Kay seděla u okna a usmívala se na misku pod oknem. Byla si jistá, že má velkou cenu. Opravdu by si z ní neměla dělat popelník. Kdyby ji dala do televizních Příběhů starožitností, určitě by ji prezentovali jako poslední kousek, a až by odborník sdělil její hodnotu divákům, čistě pro účely pojištění, vyrazila by jim dech.

Vzdychla a vyhlédla ven na šedivé město. Castlemilk byl postavený v kopci, z něhož byl výhled na celý Glasgow. V každém jiném městě by byl tenhle výhled vyhrazen bohatým, na úbočí Cathskinu by byly roztroušené velké domy s nádhernými zahradami, ale tady ne. To nikdy nepochopila. Snad jen ta vzdálenost od centra.

Město vypadalo z okna šedě, špinavě žlutá pouliční světla se začínala s blikáním rozsvěcet, ale možná to nebylo město, co bylo šedivé. Kuchyňské okno bylo šedivé, vrstvu prachu z něj nedokázala smýt, protože byla na vnější straně skla a okno se nedalo dostatečně otevřít. Kdo tohle zavinil? Když měla dobrý den, přisuzovala to opominutí projektantům, za špatného dne nenáviděla všechny místní, připadali jí jako špindírové neschopní umýt si okna, která jim upírají nejkrásnější výhled na celé město.

Oklepáváním popela z cigarety, pomalu, klep-klep-klep, členila hovor s neviditelným protivníkem na druhé straně stolu. Dvě židle, každá po jedné straně. Pět lidí v domě a dvě místa u stolu.

Zhluboka potáhla z cigarety, cítila, jak ji kouř škrábe v krku a plní plíce, a usmála se, když si uvědomila, že to byl on. Dvacet cigaret každý den, z každé tak šest, možná sedm šluků, a skutečně si vychutnala jeden jediný. Jeden ze sto dvaceti každý den. Tohle kuřácké zamyšlení jí ukazovalo, jak málo požitku z kouření má a jak je nesmyslné. Jak na ni nepůsobí. Vychutnávala si ten jediný nádech tím víc, čím víc si uvědomovala, jak je vzácný. Klep, klep, klep. Z cigarety odpadl kousek žhnoucího tabáku a Kay úhledně udusala špičku o stříbrný, zlacený svažitý povrch misky.

Dvířka kuchyňských skříněk volně visela v závěsech, pracovní deska zduřela vodou v místech, kde se odloupla plastová dýha. Na bytovém úřadě jim slíbili novou kuchyni, mohli si vybrat dvířka i pracovní desku ze tří nabídek, ale od té doby už uplynulo několik měsíců a nic se nedělo.

Kay uslyšela z předsíně otvírání ložnicových dveří. Do kuchyně vešla Marie, ale odvrátila od Kay pohled, jako by jen náhodou procházela. Ve třinácti letech byla Marie tak plachá, že skoro nevycházela z domova. Přesto měla nalakované nehty, tentokrát namodro, a barevně sladěnou stuhu ve vlasech. V buclatém obličeji jí zářily kulaté růžové tváře.

„Ty ses líčila, miláčku?“

Marii to nečekaně přivedlo do rozpaků. „Sklapni.“ A úprkem se vracela do svého pokoje.

Kay si skousla ret, aby se nerozesmála. Marie se jednou rozplakala studem, protože Kay řekla před jedním klukem z její třídy, že Marie ráda pije ribenu.

„Miláčku,“ zavolala za ní, „máme čipsy.“

Marie zaváhala a se skloněnou hlavou se vrátila z předsíně, ale na matku se nepodívala. Naslepo zatápala po kuchyňské lince a nějak našla krabici a vytáhla z ní sáček solených čipsů s octovou příchutí.

„Líbí se mi ten tvůj lak na nehty.“

Marie se na ni nevraživě podívala. „Ale mně ne.“

Kay vzdychla. „Dej si pohov, Marie. Nebo mi vrať ty čipsy.“

Marie přemohla smích a odfrkla, až se jí pod nosem objevila kapička. Zaskočeně si sáhla na horní ret a vyčítavě se na matku podívala. „Proboha.“

Rozmrzele odešla, ale nezapomněla si vzít čipsy s sebou.

Kay znovu potáhla z cigarety. Tenhle byl odporný, kyselý a bolavý. Jeden z těch, kvůli kterým si přála s kouřením přestat.

„Kde mám tenisky?“ Ve dveřích se objevila Joeova kostnatá silueta. „To jsou čipsy?“

Bez čekání na odpověď vešel rychle do kuchyně, probral se krabicí a vytáhl z ní dva sáčky s příchutí cibule a sýra.

„JEDEN!“

Pustil jeden sáček na kuchyňskou linku. „Kde mám ty tenisky?“

„Proč se po nich nepodíváš sám?“

„Protože je lehčí, když mi je pomůže najít máma.“ Otevřel sáček, vytáhl z něj pár čipsů a strčil si je do pusy.

Joe byl neodolatelný, v tom byla jeho potíž; svým šarmem neustále nutil lidi, aby pro něj něco dělali. Kay to nemínila podporovat. „Zmiz, jsem v přechodu.“

„Ale vážně, kde mám ty tenisky?“

Obrátila se zpátky ke špinavému oknu.

„Mami?“

Poraženecky sklesla na stůl. „Kde sis je zul?“

„U dveří.“

„A díval ses tam?“

„Ne. Mám?“

Neodpověděla.

Otočil se a podíval se na prádelní koš za vchodovými dveřmi. Umístila ho tam, aby do něj odhazovali všechnu špínu. Byl z čirého plastu, takže v něm viděla i jeho tenisky, nacpané k jedné straně.

Uviděl je také, něco zabručel a došel ke koši.

Už měl být dávno venku. Byl v tom věku, kdy mu postávání na nárožích připadalo neodolatelné a vzrušující a společnost kamarádů fascinující. Kay si to sama pamatovala. Nebylo to ostatně tak dávno, před čtyřmi dětmi, a jí ještě nevyprchalo z paměti to vzrušení, ta neodolatelná přitažlivost pouliční nečinnosti. Hormony. Děti se narodily rychle po sobě a všechny teprve dospívaly, hledaly se.

„Mami,“ zavolal na ni Joe z předsíně. Vzhlédla od stolu a uviděla ho, jak sedí na zemi a s roztaženýma nohama si nazouvá tenisky.

„Co je?“

„Připadá mi, že už máš toho věčnýho sezení ve tmě plný zuby.“

Znovu ji dostal svým šarmem. Rozzářila se. „Já jsem v pohodě, synku. Jen se tu chladím.“

„Určitě? Podám ti pytlík čipsů, jestli chceš.“

„Ne, to je dobrý.“

Dívala se, jak si z koše vytahuje bundu a neuvěřitelně elegantně si ji obléká. Otevřel dveře a vyšel do žlutě osvětlené chodby. Do předsíně zavanul chladný průvan.

Joea měla nejraději. Neměla by mít oblíbené dítě, ale měla. Všichni to byli puberťáci, ale on byl jediný, kdo se do ní dokázal vcítit. Občas se snažil ji rozveselit.

Kay znovu vdechla kouř. Za okny už se stmívalo, ale nechtělo se jí rozsvěcet, a tak seděla v houstnoucí tmě a vychutnávala si tichou přestávku před vařením čaje a dalším kolem domácích prací. Z ulice k ní doléhal křik chlapců a kožené dunění fotbalového míče. Představila si hlouček přihlížejících dívek na okraji betonové hrací plochy. V pozadí viděla městské centrum, hradbu vysokých domů v Gorbals a zubatou univerzitní věž. Světlo z předsíně zachytilo okraj popelníku, červené emailové okvětní lístky se zaleskly, stejně jako zkroucený stříbrný drátek, který vytvarovaly šikovné ruce moskevského řemeslníka. S obdivným povzdechem se dívala na ty barvy. Miska byla výtvorem Gustava Klingerta – ověřovala si punc na internetu – z osmdesátých let devatenáctého století.

Kay se opřela, aby ji lépe viděla. Byla to malá miska se zdobeným okrajem. Uvnitř bylo zlacené stříbro, místy omšelé, takže teplým třpytem zlata místy prosvítal chladný stříbrný lesk. Zvenčí byly na žlutém emailovém podkladu červené květy a bílé a modré lístky spojené drátkem. Spodní i horní okraj zvýrazňovala řada drobných modrých teček.

Dotkla se misky špičkou prstu, přejela jí po okraji zkrouceného drátku, který protkával zářivý email. Nejvíc ji poutaly červené prvky. Email byl průhledný jako ovocné želé. Jméno toho stylu ani nedokázala vyslovit. Rostovský finift. Líbila se jí nevyslovitelnost toho druhého slova. Připadalo jí jako z jiného světa, jako Obi-Wan Kenobi.

Tohle umění nebylo určeno lidem jako ona. Jenže vzory ruského smaltování vycházely z lidových motivů. Tyhle barevné vzory vymýšlely chudé ženy a vyšívaly je na své ubrusy a lemy vlastních šatů. S rozpíchanými prsty tvrdě pracovaly v chladných temných domech a chudoba nijak neumenšila jejich palčivou touhu po kráse, která je poháněla a naplňovala jejich životy.

O sto let později převzali jejich vzory klenotníci, kteří jimi zdobili drahé věci, jako je tahle miska, spony na pásky, čajové podnosy v době, kdy čaj byl luxusem, předměty tak drahé, že by si je ty švadlenky nemohly dovolit. Kay se stala jednou z nich, když seděla v šeru a složité vzory k ní promlouvaly o kráse vytvořené z ničeho, o tom, jak je důležité vidět a oceňovat krásu věcí, byť přes špinavé okno.

Tohle Kay věděla nejlíp ze všech lidí, kteří tu misku v posledních sto třiceti letech vlastnili, používali, nebo jen viděli. A nikdo ji neměl tak rád jako ona; hladívala ji za dlouhých temných nocí, kdy nemohla spát, hladila drobné zákruty stříbrného drátku vinoucího se zářivými ostrůvky barev.

3

Alex Morrowová stála v ledovém dešti u vykopaného hrobu a pod střapcem držela konec jednoho zlatého lana.

Popouzela ji zbytečnost těch lan. Rakev na nich nespouštěli. To obstaraly motory poháněné řemeny pod ní. Jenže majitel pohřebního ústavu jim tlumeně přikázal, aby se spolu s ním chopili konců lan: ona a Danny, šedovlasý muž, který léta seděl s jejím otcem v jedné cele, dva bratranci, kamarád z dětství a jeden zaměstnanec pohřebního ústavu. Stáli kolem vykopaného hrobu jejího otce a předstírali, že ho spouštějí osm stop hluboko, zatímco přístroj, který rakev skutečně spouštěl, ovládal další zaměstnanec pohřebního ústavu. Když se rakev dotkla země, všichni tázavě zdvihli pohledy k majiteli pohřebního ústavu. Ten s truchlivým výrazem pustil svůj konec lana a počkal, až s tupým žuchnutím dopadne na rakev. Vážně se uklonil do jámy, jako by se konečně vyrovnal se smrtí muže, o jehož existenci nevěděl, než dostal zakázku na jeho pohřbení. Podíval se na ostatní nosiče rakve, všiml si, že přemýšlejí, co mají k čertu dělat, a pokynul rukou k jámě, aby následovali jeho příkladu.

Jeden z bratranců natáhl ruku a pustil střapec přímo dolů, takže se nedotkl boku jámy. Díval se za ním s ústy pootevřenými v mírném úsměvu, jak se bavil pádem lana. Spoluvězeň svůj střapec svědomitě odhodil a odvrátil se od hrobu, než lano dopadlo. Danny švihl zápěstím, jako by odhazoval papírek od bonbónu s vědomím, že dělat nepořádek se nemá, ale jemu je to jedno. Morrowová jen rozevřela prsty a nechala lano spadnout do jámy ve snaze o neutrální gesto, protože si byla plně vědoma, že strojená nedbalost je výmluvným vyjádřením jejích citů k otci.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Poděkování

1

2

3