Antti Tuomainen

MOJE TEMNÉ SRDCE

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2015

This work has been published with the financial assistance of FILI – Finnish Literature Exchange.

Kniha vychází s finančním přispěním FILI – Informačního centra finské literatury.

Copyright © Antti Tuomainen, 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vladimír Piskoř, 2015

ISBN 978-80-7473-288-1 (ePub)

ISBN 978-80-7473-289-8 (mobi)

Obsah

Úvodem

Září 2013

Prosinec 1993 – červenec 2003

Září 2013

Srpen 1993

Září 2013

Červenec 2003

Září 2013

Září 2013

Srpen 2003

Září 2013

Duben 2008

Září 2013

Srpen 1993

Září 2013

Červen 2013

Září 2013

Září 2013

Září 1993

Září 2013

Září 2013

Srpen 1993

Září 2013

Září 2013

Září 2013

Září 1993

Září 2013

Září 2013

Říjen 2013

Srpen 1993

Říjen 2013

Přelom října a listopadu 2013

Přelom října a listopadu 2013

Listopad 2013

Listopad 2013

Listopad 2013

Listopad 2013

Mé matce

Své matičce zesnulé zapěji

a ona mi chápavě kyne,

na čelo polibek dává mi

a v náruč svou mne vine:

„Ať ve snění věříš, ať v skutečnost,

totéž jest, když dokážeš věřit dost!

Tvá víra je pravdou tvou, pamatuj,

uvěř ve svůj sen, chlapče můj!“

EINO LEINO, Usměvavý Apollón

Úvodem

Seznámila se s jedním mužem a teď se jí ústa plní krví. Všechno navzájem souvisí. A zároveň nesouvisí.

Co udělala špatně?

Domnívala se, že nic.

A přesto –

Ve vymknuté čelisti to žhne, zlomený prsteník a malík levé ruky křičí bolestí a zdá se, že to horší teprve přijde.

Bylo nepochopitelné, jak rychle myšlenky letí, co nacházejí, co vidí a co si pamatují.

Za poslední rok se jí život úplně změnil. Nebo ne úplně. Úplně se změnil před třinácti lety, když se jí narodil syn. Ale za poslední rok se život rozprostřel, jako by někdo rozbalil a vyhladil zmuchlaný papír, jako by bouře ustoupila a slunce po dlouhých letech skrývání za obzorem konečně vysvitlo.

Kdysi slyšela, že v okamžiku velkého ohrožení vlastně není proč se plašit: buď člověk zemře hned, nebo propadne tak velké panice a šoku, že si blížící se smrt ani neuvědomí. To rozhodně není pravda. Ona teď uvažuje s jasnozřivostí, jaké dosud málokdy dosáhla.

Takže vidí krásu všeho, všeho, co zůstává po obou stranách dlouhého, lesklého nože. Její syn. Její život. V tomhle pořadí.

Ta myšlenka jasně ozářila vnitřek auta, těsný vydýchaný prostor, jejž horce zbarvila umělá zeleň přístrojové desky, jako by nasedli do ponorky a klesli do kilometrové hloubky. Ovšem myšlenka pod hladinou nezůstala. Rozjasňovala venku plíživé říjnové odpoledne, šedivý, hustý závoj deště, který připomínal mlhu, ale vodnatou a ledově studenou. Myšlenka proťala jejích dvaatřicet let a ona věděla, co má význam a co ne.

Kdyby měla víc času, asi by se rozesmála. Kdyby měla víc času, napadlo by ji – jako praktického a optimistického člověka –, že všechno by mohlo být i horší. Mohla se prohnat napříč životem, aniž by poznala jeho krásu, aniž by kolem sebe spatřila zázraky, které na ni čekají. Doteď se mohla nechat pohlcovat něčím nepodstatným.

Místo toho odráží rukama rány nožem.

Dlouhý ocelový nůž se jí znovu zabodl do kůže. Do štíhlé, úzké ruky. Široký, studený nůž. Pronikl dlaní od kotníků prstů po zápěstí.

Znovu si v duchu řekla, že tohle se stalo, protože se seznámila s jedním mužem a sblížila se s ním.

Opakovala si to v duchu mockrát. Pravda ji děsila. Seznámila se s jedním mužem a teď se holýma rukama brání před útočící čepelí. Jen stěží by dvě skutečnosti mohly být od sebe víc vzdálené. A přesto první zmíněná vedla k téhle druhé. Vzpomněla si na americký film, v němž se unavený policista snažil mladšímu kolegovi výstižně vysvětlit povahu života. Komukoliv se kdykoliv může stát cokoliv, shrnul tehdy onen policista.

Asi ano.

Ale přesto.

Znovu pomyslela na svého syna. Bylo najednou tolik věcí, o kterých by potřebovala mluvit. A vzápětí je zašlapávaly jiné věci, běžely jedna přes druhou, klopýtaly a nechávaly se rozdrtit pod náporem dalších a silnějších.

Její syn. Aspoň chlapec by měl vědět…

Jak hodně ho milovala…

Vyžadovalo to oběti.

Potřebovala dosáhnout rukama o něco dál. To bude znamenat, že vystaví svůj hrudník a břicho vztekle se míhajícímu noži.

Vrhla se dopředu, co jí dovolil bezpečnostní pás. Jaká ironie, že se mu říká bezpečnostní.

Povedlo se jí něco uchopit a zarýt nehty. Drásala zátylek, zatínala nehty tak hluboko, jak jen všemi zbylými silami dokázala. Byla si jistá, že špičky nehtů pronikly až pod kůži, byla si jistá, že na prstech cítí krev a maso.

To si vyžádalo svou daň. Odkryla náruč. Nůž ji zasáhl do hrudníku.

Došly jí síly. Už necítila ruce. O chvíli později zjistila, že je drží v klíně, a viděla, že pod nepolámanými nehty na zbylých zdravých prstech má kůži… a taky jinak zbarvenou, cizí krev.

Aspoň něco.

Nůž se už nemíhal.

Auto jelo.

Uvědomila si, že nezadržuje dech. Ve skutečnosti nebyla s to dýchat.

Chtěla pryč z auta. Pomyslela si – jasně a zřetelně –, že musí utéct, uprchnout.

Zároveň cítila, že letí a spěchá za nejteplejším, nejpřátelštějším sluncem.

Přání se zřejmě vyplnilo.

Odletí za svým synem.

O dvacet let později

Září 2013

Za jiných okolností, v jiném čase bych už věděl, co zvolit.

Věděl jsem, kdo jsem.

Leskle černé vlasy s bohatými loknami jí splývaly na ramena a záda, krátká ofina odhalovala ostré linky obočí. Vlasy v porovnání s bledou, takřka bílou pletí připomínaly havraní pírka rozházená na čistém sněhu. Táž neprůhledná čerň měla pokračování v dlouhých mírumilovných řasách. Modrošedé oči uprostřed všeho se bez sebemenšího těkání dívaly na mě.

Výraz tváře byl směsí poklidu, bezstarostné nadřazenosti a ještě něčeho jiného, co jsem aspoň při prvním setkání nerozluštil. Pokud bych to něco jiné chtěl určit, musel bych se v prvé řadě zvednout z tmavohnědého koženého křesla a posadit se k té štíhlé ženě na světle žlutou, naducanou pohovku. To jsem v úmyslu neměl, z vícero důvodů.

Ten první samozřejmě souvisel s osobou oné ženy. Jmenovala se Amanda Saarinenová. Odložila si sklenku vína na stůl, na okraji sklenky zůstal otisk tmavorudé rtěnky o šířce a délce malíčku.

„Takže ty jsi ten nový údržbář.“

Tři horní knoflíčky na černé halence s širokým límcem měla rozepnuté. Už jsem si stačil všimnout, že ta štíhlá žena vsadila na plastickou chirurgii. Výsledek byl jakousi obdobou rádoby starožitných pohovek, na nichž jsme seděli. Naaranžované květiny na stole opakovaly žlutooranžové téma květů a erbů na otapetované zdi za jejími zády zleva i zprava. Tvářila se, jako by byla součástí obrazu.

„Na údržbáře ale nevypadáš,“ pokračovala a podala mi ruku přes stůl. „Zapomněla jsem se oficiálně představit. Amanda Saarinenová.“

„Aleksi Kivi. To nevadí,“ odpověděl jsem. Stiskl jsem podanou ruku a stáhl se zpátky. „Já vytušil, že jsi Amanda. A jsem tu teprve týden. Třeba se ještě změním, abych vypadal jako údržbář.“

Amanda se neznatelně pousmála. Byla o dva roky mladší než já, jednatřicítka. Znovu sáhla po sklence vína. Hodiny ukazovaly půl dvanácté, dopoledne.

„Údržbáři bývají podsadití pořízkové kolem padesátky. Chodí v kapsáčích a na opasku jim visí sto padesát klíčů a nůž od Leathermana a takový ten mobil, s kterým se dá i potápět. Za nehtama mívají špínu. Neposlouchají, když se na ně mluví. Ale ty mě podle všeho posloucháš. Jak to?“

„To se ví, že poslouchám.“

„A nehty máš bez poskvrnky. Naprosto neúdržbářsky.“

Usrkla ze sklenky.

„A tys vážně chtěl sem?“

„Jo.“

„Proč?“

„Pro změnu.“

Upřela na mě šedomodré oči.

„Jistě. Ale místo čeho?“

„No přinejmenším místo bytových rekonstrukcí. Jsem vyučený tesař a tyhle věci jsem dělal skoro deset let. Hlavně rekonstrukce bytů. Chtěl jsem pro změnu něco stálého. Něco, na co se člověk může v klidu soustředit a dělat všecko jaksepatří.“

To poslední, co jsem řekl, byla pravda. Ne celá, ale rozhodně pravda.

„Já bych taky chtěla najít něco, co chci dělat.“

„Myslím, že až to přijde, tak to přijde.“

„Já myslím, že už jsem to prošvihla.“

Nic jsem neřekl.

„A co ještě?“ vyzvídala potom. „Dělal jsi tesaře. A jinak nic?“

„Jinak nic moc. Rok a půl jsem měl antikvariát v Kalliu, hned u parku Karhupuisto. Vůbec to nefungovalo. Prodával jsem knížky moc levně, protože jsem chtěl, aby je lidi četli.“

„To je zajímavé,“ pronesla Amanda, aniž to znělo bůhvíjak upřímně.

Usrkla zas víno. Ve sklence zbyla už jen kapka na dně.

„Co ti řekli o tomhle místě?“ zeptala se.

„Že má pro rodinu velký význam. Že je to spíš místo k provětrání myšlenek než k bydlení.“

„Tak by se to taky dalo nazvat. A upozornili tě, že v praxi to znamená, že tu bydlí třicetiletá žena, která už nemá ani jednoho přítele?“

Podíval jsem se na ni.

„Tomu se mi nějak nechce věřit.“

„Čemu se ti nechce věřit? Že se tu někdo drží v ústraní, nebo že někdo nemá žádného přítele?“

„Obojímu. Ale na druhou stranu mi do toho nic není.“

„To asi ne,“ pravila potichu.

Seděli jsme před prosklenými, dvoukřídlovými kazetovými dveřmi. Bílé rámy a mřížky byly čerstvě natřené. Bezmračně čirý, větrný zářijový den venku za skly rozjasňoval žluté, zlaté a sytě červené listí na dubech a javorech. Za stromy se až k horizontu třpytilo moře. Nad vším se klenulo obrovské a hluboké, kobaltově modré nebe, za jehož jasem a průzračností bylo takřka nemožné si představit temný a studený vesmír. Přesto tam byl. Samozřejmě že byl.

Amanda jako by zapomněla na mou přítomnost. Bez sebemenšího záchvěvu ve tváři upírala zrak buď na zahradu, nebo na moře. Znovu jsem si vzpomněl na Miiu. Což mi připomnělo to hezké, čeho jsem konečně dosáhl a co jsem posléze opustil, abych přijel sem a udělal, co jsem udělat měl.

Rozhlédl jsem se kolem. Místnosti se říkalo sál. To bylo přiléhavé pojmenování pro největší prostor na usedlosti, pro místnost zvíci odhadem sedmdesáti čtverečních metrů. Střízlivou, zlatožlutou tapetu ohraničovalo šedé dřevěné táflování, jež sahalo do výše pasu. Ze stropu visely dva identické křišťálové lustry, které se za ten týden, co jsem v domě pobýval, ani jednou nerozsvítily.

Tedy ve skutečnosti jsem nepobýval v domě. Měl jsem vlastní malý pokojík s kuchyňkou v průčelí hospodářské budovy.

„Viděl ses s ním?“ otázala se Amanda zničehonic.

„S kým?“

„S otcem přece.“

Přece.

„Ne.“

Amandě blýsklo v očích.

„A s Markusem?“

„Máš na mysli Markuse…“

„Jo, Markuse Harmalu, tátova řidiče.“

„Ne. Jak by tu mohl být, když tu není ani sám šéf?“

Amanda se netvářila, že má v úmyslu odpovědět. Podívala se mi přímo do očí.

„Kolikrát jsi byl na pohovoru u tátova právníka?“ zeptala se.

„Třikrát.“

„Včetně těch komických psychotestů?“

„Zas tak komické nebyly. A když je započtu, tak tedy čtyřikrát.“

„Otec asi chce mít jistotu,“ pravila Amanda ne zrovna přesvědčeně. Vzala do ruky prázdnou sklenici od vína, chvíli si ji prohlížela a pak znovu zvedla pohled.

„Cos měl v plánu, než jsem tě sem pozvala?“

„Zajít do suterénu, překontrolovat spotřebu vody a tak, protože se tam instaloval ten nový…“

„Jasně. Musíš to jít dodělat. Pochopitelně. Já byla každopádně na odchodu. Nechala jsem svoje auto vepředu?“

„Nechala,“ přisvědčil jsem. „Tedy, pokud ten černý range rover je tvůj. Stojí před vchodem.“

Amanda mi četla myšlenky.

„Jedna sklenka vína,“ usmála se. „Kroutit volantem jsem způsobilá.“

Neviděl jsem důvod, proč se s ní o tom přít. Amanda se zvedla z pohovky a oblékla si sako, já udělal totéž. Následoval jsem ji ven. Do vlasů mi okamžitě vlétl vítr a ochladil pokožku, která se uvnitř v domě rozehřála, div nerozžhavila. Amanda kráčela cílevědomě. Někde poblíž zahvízdal poslední kos roku. Došli jsme k autu.

„Chtěla jsem tě poznat,“ prohlásila Amanda. „Mně není jedno, kdo to tady udržuje. Z mnoha důvodů.“

„Chápu,“ řekl jsem.

Vzdálenost mezi námi nebyla ani metr. Při pohledu zblízka se její oči tvrdě leskly. Vítr jí nafoukal černé vlasy do obličeje. Při poryvu ze správné strany jsem měl dojem, že ve vzduchu cítím závan alkoholu.

„Na viděnou,“ rozloučila se a jedním plavným pohybem nasedla do auta.

Terénní vůz zahrabal a zprudka se rozjel, ve štěrku zanechal sytě hnědé koleje. Range rover zmizel v březové aleji a já se zhluboka nadechl očistného zářijového vzduchu. Do slova a do písmene jsem dýchal úlevou.

Za jiných okolností, v jiném čase.

Možná.

Teď ale ne.

Policajti zazvonili u dveří, zrovna když jsem vestoje před televizí jedl weetabix. Televize hrála, ačkoliv jsem se na ni nedíval.

Představili se jménem, řekli, že jsou z kriminálky, a požádali o svolení jít dál. Neřekl jsem nic, bylo mi třináct a měl jsem plnou pusu studeného mléka a rozmáčených křupinek.

Policajti nečekali, než polknu. Vešli dovnitř a pokračovali do obývacího pokoje. Požádali mě, ať si sednu.

Oba měli na sobě oblek a úzkou kravatu s povoleným uzlem. Dívali se na mě smutně. Pod očima jim visely modrofialové pytlíky, těžké a nateklé. Chvíli jsme seděli mlčky a pak se mě zeptali, jestli mám nějakého blízkého příbuzného, kterému by se dalo zavolat, aby přišel.

Mámu, odpověděl jsem.

Někoho jiného, řekl policajt. Měl zažloutlé zuby.

Zavrtěl jsem hlavou.

Tátu? zjišťoval druhý. Tak vysoké a nablýskané čelo jsem ještě nikdy neviděl.

Zavrtěl jsem hlavou.

Tetu? Strejdu? Babičku? Dědu?

Vrtěl jsem hlavou. Byli jsme s mámou jen dva. Nic nám nechybělo.

Zavolám na sociálku, řekl žlutozub bleskounovi. Zvedl se a odešel do kuchyně zatelefonovat.

Seděli jsme s bleskounem mlčky. Žlutozub za zdí cosi mumlal. Vrátil se a kývl na kolegu. Bleskoun si odkašlal, i když neměl proč.

Tvoje matka zmizela, oznámil mi.

Ne, řekl jsem.

V ústech jsem najednou cítil ostrou kyselost a odporně zteplalé mléko.

Odvezeme tě teď s sebou. Musíme si promluvit.

Na policejní stanici vedle mě seděla žena s modrým šátkem kolem krku. Jinak v čistě bílém. Obličej, vlasy i oděv v různých odstínech bílé. Občas mi položila ruku na rameno. Ruka mi připadala cizí. Nebyla mámina.

Policajti se ženy zeptali, jestli můžou pokračovat ve výslechu. Žena se mě dotázala, zda nejsem unavený.

Odpověděl jsem, že ne. Chtěl jsem zpátky mámu.

Všechny otázky se týkaly jí.

Jak jste v poslední době žili?

Scházela se matka s někým?

Měla matka přítele?

Nevyhrožoval někdo matce?

Vídal jsem kolem mámy nějaké muže?

Znal jsem je?

Byla matka šťastná? Normální? Veselá? Smutná?

Jak se matka ráno oblékla? Co říkala, než odešla do práce? Jak řekla to, co řekla? Mluvila někdy matka o lidech, s nimiž se scházela? A jestli mluvila, vzpomínám si na někoho konkrétně?

A tak dále.

Uplynuly týdny. Policajti se střídali, ale otázky zůstávaly stejné.

Uplynuly měsíce a třebaže otázky nadále zůstávaly stejné, přicházely méně často. Potom skončily úplně.

Bylo mi třináct.

Pochopil jsem, že policie nikdy neobjasní, kam se máma poděla.

Věděl jsem to celou dobu.

Usedlost Kalmela stála na břehu moře, čtyřiadevadesát kilometrů západně od Helsinek, v místě, které se roku 1850 komusi zalíbilo. Patřily k ní pozemky o celkové výměře dvou set šestnácti hektarů, půlku tvořily polnosti. Druhou polovinu zabíral les, udržovaný i neudržovaný. Z kilometr dlouhého břehu bylo odlesněno něco přes desetinu, asi sto dvacet metrů na východním okraji statku. Při pohledu z dlouhého mola směrem na západ byly vidět stovky metrů kamenitého a členitého pobřeží. Přinejmenším ve dvou místech se zvedaly dvě strmé, červenošedé skalní stěny.

Obytná budova usedlosti vyrostla v místě, kde se terén vyvyšoval nad krajem. Žlutý dům vévodil okolí a na vrcholu kopce vypadal jako velké, žluté slunce, jež v bezmračný den vystoupá vysoko nade vše. Patřila k němu také hospodářská budova s garážemi, dům pro hosty, lodní kůlna a sauna na břehu.

Polnosti si vzal do pronájmu místní zemědělec. V září holá a pichlavá pole odpočívala a za denního jasu, podle postavení slunce na obloze, vypadala buď nazlátle žlutá, vyšeptale hnědá, nebo plstnatě šedivá. Na jaře na nich opět vyraší žito, oves, cukrová řepa a brambory.

Lesů bylo dost na všechny strany, i takhle na podzim překvapovaly temností a hustotou.

Obytná budova prošla rekonstrukcí na počátku tisíciletí. Za hlavní barvu majitel zvolil přitlumenou světlou žluť, již krásně zdůrazňovaly bílé okenní rámy a sloupy o tloušťce boxerských pytlů u vstupních dveří. Zrekonstruovaná budova měla dvě podlaží, osm místností a kuchyň. Přízemí bylo společným prostorem. Dominoval mu velký a světlý sál, kam majitelé napoprvé uvedli každého příchozího, včetně mě. Na sál navazovala jídelna a za ní, skrytá před pohledy, se nacházela kuchyň. Kuchyň se spižírnou a skladovými komorami zabírala podstatnou část přízemí.

V přízemí také nechyběla knihovna, zařízená bytelnými koženými křesly v anglickém stylu, barem a tmavými knižními regály s prosklenými dvířky podél obou delších stěn. Knih bylo hodně, většinou starých.

V horním patře byly všechny ložnice. Největší pokoj vznikl spojením tří bývalých ložnic. K velké ložnici přiléhala koupelna odpovídajícího měřítka. Uprostřed horního patra byl obývací pokoj, jakási zmenšenina přízemního sálu, a dvoukřídlovými dveřmi se z něj vycházelo na balkon.

Balkon nabízel výhled na moře. A také byl odsud vidět hladký trávník a udržované okolí: řady vzpřímených jalovců, staré pokroucené javory s červeným a žlutým listím, vpravo lodní kůlna a bílá patnáctimetrová loď u mola, vlevo hnědá, prkny obitá sauna s terasou a hned vedle úzké koupací molo určené pro rychlé smočení.

Z balkonu se dalo zjistit i leccos dalšího. Nikde žádní sousedé. Jediným společníkem byl vítr. Ať se člověk vydal v okolí usedlosti kamkoliv, vítr mu čechral vlasy, šuměl v korunách lesního porostu a foukal slanou, vábnou vůni moře do každého místa, i dovnitř. Jakmile vítr občas zeslábl nebo se zcela utišil, rozhostilo se podivuhodné ticho. To mohl narušit jen člověk.

Stálí obyvatelé byli dva: kuchařka Enni Salkolová a já. Mezi námi dvěma zavládlo jakési porozumění a přátelství. Možná to bylo cosi instinktivního; nahlas nevyslovená myšlenka, že my jsme tu na práci – na rozdíl od těch, kteří tady bydleli nebo sem přijížděli na návštěvu; že existují oni a my, a tenhle rozdíl postavil Enni a mě na stejnou stranu barikády.

Druhý večer po mém příjezdu, poté co jsem celý den pracoval venku v chladném větru a za šera se vracel přes dvůr do svého příbytku, na mě Enni křikla a pozvala mě do kuchyně na večeři. Podlouhlé tenké krajíčky žitného chleba, na nich máslo a gravírovaný síh a také kvalitní vyzrálý ementál a k tomu trpká jablíčka z vlastní zahrady. Byl jsem vyhladovělý. Povídali jsme si trochu o práci a stejnou měrou i o počasí, ale především jsme jedli. A mlčenlivé ticho jsem věru nevnímal nijak zle. Kdykoliv jsem od jídla na Enni vzhlédl, usmála se na mě a jen se zeptala, jestli chci přidat. Přidal jsem si.

Stál jsem na balkonu a díval se na moře. Rozprostíralo se přede mnou modře a hladce a budilo dojem, že by se po něm dalo chodit. Na holém předloktí jsem cítil zářijový vítr. Překontroloval jsem ještě opravená podlahová prkna, jestli se někde neprohýbají, nevržou nebo neskřípou, když se na ně stoupne. Abych podlahu srovnal, vypodložil jsem předtím poškozená místa malými klínky nebo seřízl a patřičně zabrousil. Zdálo se to dobré. Nečekal jsem, že tady venku bude někdo trávit podzimní víkend, nicméně tenhle drobný, úspěšný počin mě potěšil.

Zavřel jsem dveře na balkon a šel dovnitř, popadl jsem brašnu s nářadím do pravé ruky a sešel po schodech do přízemí. Nejprve jsem zamířil přes dvůr do kůlny na nářadí, tam jsem odložil brašnu, a pak na opačnou stranu budovy, kde jsem bydlel.

Do svého bytu v patře jsem měl vlastní schodiště. Dveře jsem nezamykal. Neviděl jsem důvod. Měl jsem velmi málo věcí a jestli z toho něco mělo cenu, tak jedině pro mě. Těžké pracovní boty jsem si vyzul u dveří, uvařil si dočerna praženou kávu a namazal si dva krajíce tmavého chleba králičí paštikou od Enni.

Seděl jsem u okna a pozoroval tlustostěnnou vázu na parapetu, jak se v jejích jednoduchých tvarech a na nerovném, drsném povrchu znásobuje zesláblé, zašedlé podvečerní světlo.

Prosinec 1993 – červenec 2003

Dříve jsem tomu vůbec nevěnoval pozornost.

Když jsem procházel malým bytem k oknu v obývacím pokoji, cítil jsem v zádech pohled sociální pracovnice.

Mámin a můj byt šel do prodeje. Mnohokrát a rozličným způsobem mi někdo tvrdil, že v něm nemůžu bydlet sám. Řekli mi, že mi je teprve třináct a potřebuju kolem sebe lidi, kteří se o mě postarají. Neprotestoval jsem. Sice jsem si myslel něco jiného, ale pochopil jsem, že protesty by nepřinesly žádný užitek. Po mámině zmizení dostalo všechno neodvolatelný a nevyhnutelný ráz. Jako by mezi tím, co bylo dřív a co teď, vyryla nějaká těžká, nesmlouvavá ruka tlustou čáru a proti její síle malý kluk nic nezmohl.

Sociální pracovnice šla do kuchyně. Vzal jsem do ruky vázu a uvědomil si, že ji občas držela v ruce i máma. Možná ji dostala od své matky, o níž jsem stejně jako o dalších příbuzných nevěděl vůbec nic. Anebo ji máma někde našla a přinesla domů. Každopádně ji obemykaly máminy ruce. Zašel jsem si do svého pokojíku pro tričko a vázu do ní zabalil.

Zeptal jsem se sociální pracovnice, jestli bych mohl zůstat na jednu noc doma.

Ne, to není možné.

Chvíli jsem se jí díval do očí. Viděl jsem, že mě lituje. Všichni mě litovali. Jenže to mi mámu nevrátilo ani nevysvětlilo, kam se poděla.

Vrátil jsem se do svého pokoje. Byla to nejmenší místnost v našem malém bytě a byl to můj vlastní pokojík. Vzpomněl jsem si, jak mi máma kdysi řekla, že teď mám něco, co ona nikdy neměla. Viděl jsem tenkrát, že jí do očí stoupají slzy. Na slzy vždycky nějak došlo. Zvláště tehdy, když mluvila o svém životě, než jsem se narodil. Říkala, že jí přináší obrovské štěstí, že mi může tohle poskytnout. Tehdy jsem si myslel, že mluví jen o mém pokoji.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvodem

Září 2013

Prosinec 1993 – červenec 2003