Zuzana

Maléřová

Dopis

Cyranovi

Ukážka z elektronickej knihy

fotografie Vlado Bohdan

© Zuzana Maléřová, 2015

Photographs © Vlado Bohdan, 2015

Postface © Táňa Fischerová, 2015

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2015

Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2015

ISBN 978-80-7475-075-5

Obsah

Úvodem

Dopis Cyranovi

I. Dopisy v zastoupení

STANISLAVU ZINDULKOVI

NINĚ DIVÍŠKOVÉ

JANU VLASÁKOVI

JIŘINĚ JIRÁSKOVÉ

ALOISI ŠVEHLÍKOVI

EVĚ HUDEČKOVÉ

PAVLU NOVÉMU

NADĚ KONVALINKOVÉ

JAROSLAVU DUŠKOVI

EMMĚ ČERNÉ

JANU POTMĚŠILOVI

JANĚ SYNKOVÉ

IVANU TROJANOVI

TÁNĚ FISCHEROVÉ

JITCE ZELENKOVÉ

IVĚ JANŽUROVÉ

LADISLAVU FREJOVI

VĚŘE GALATÍKOVÉ

II. Dopisy neodeslané

OTOVI PAVLOVI

TÁTOVI ZDEŇKOVI

MAMINCE ANEŽCE

MÉMU MUŽI VLADOVI BOHDANOVI

DCEŘI ALŽBĚTĚ

SYNOVI JERONÝMOVI

PŘÍTELKYNI

STELLE ZÁZVORKOVÉ I

STELLE ZÁZVORKOVÉ II

LIBUŠI GEPRTOVÉ

MARII PODEŠVOVÉ

BLANCE BOHDANOVÉ

III. Dopisy ve verších

PÍSEŇ O BLÍZKÉM A VZDÁLENÉM

NOČNÍ POUŤ

UKOLÉBAVKA

DLOUHÝ LET (PODZIMNÍ)

S PÍSNÍ MEZI KŘÍDLY (LETNÍ)

NĚŽNÝ HŘÍCH (JARNÍ)

ODPUŠTĚNÍ (ZIMNÍ)

Závěrem

DOPIS, KTERÝ SI MNE NAŠEL

DOSLOV

VÁŽENÝ PANE Z BERGERACU,

zasílám Vám psaní hluboko ze svého dětství, protože jste toho mnoho ve mně způsobil. Vaše verše jsem se pokoušela číst už v šesti letech. A o trochu později i psát. Každý pátek jsem popadla velkou tašku a vyrazila do naší knihovny ve valašských horách přímo pod Radhoštěm. Tašku jsem naplnila knihami až po okraj a do dalšího týdne jsem je všechny přečetla. Půjčení jedné stálo padesát haléřů. A všechny byly určeny dospělým čtenářům. Tak jsem objevila Váš příběh muže s velkým nosem a velkou duší. A pak jsem Vás poprvé uviděla na jevišti. Odhazoval jste svůj širák v dál, a v tu dál jsem zatoužila jít. Od té chvíle vím, že máte zrzavé vlasy jako Jan Vlasák a že Váš příběh kavalíra smutné postavy je vlastně oslavou radosti ze života, neboť tak to cítil režisér této slavné ostravské inscenace Jan Kačer. Zdálo se mi, že stojím na pokraji krásy. Pro ten nos jste znovu a znovu divoce a hrdě tasil kord. Pro ten nos jste po celý život zraňoval své srdce přesvědčením, že není hodno lásky. Ve své dětské duši jsem Roxanu nikdy nepochopila. Jak mohla nepoznat, neslyšet za krásnou tváří Kristiána Váš skrytý, milující hlas.

V té své malé horské vesnici jsem sedávala na schůdcích domu u silnice vedoucí na Slovensko. Pozorovala jsem auta a hrála hru – kam jedou, co tam budou dělat, jestli se vrátí. Když někdo náhodou zastavil, neváhala jsem jej oslovit. Často jsem vyzískala i adresu. Pokaždé jsem napsala. Ta radost, když přišla odpověď! Někteří tak zvaní lufťáci se o prázdninách opravdu vraceli a já si s nimi dopisovala několik let. Přijížděli, odjížděli, a jednoho dne jsem odjela i já. A dál jsem psala dopisy. Některé jsem nikdy nedopsala či neodeslala, to napravuji nyní. Některé dostaly podobu hudebních textů. Některé jsem začala psát „cyranovské“, říkám jim v zastoupení. Ten nápad se zrodil před lety a byl součástí mých pořadů v pražském divadle Viola. Už jsem je psát nepřestala. Je nesmírně silné být mostem mezi lidmi, vyslat k nim slova, která by třeba nebyla vyslovena, pocity, které by zůstaly v nepochopení, slzy, které by nevytryskly v pramen a nikdy se nestaly očistnou řekou. A láska by plaše odcházela v každodennosti. To vzájemné zastavení a vyslovení bylo tak naplňující, že jsem i pochopila vřelost, s jakou jste psal verše pro svého soka, který jimi dojímal Vaši vyvolenou. Hvězdy nemusí člověk mít. Někdy stačí, když se na ně dívá.

Byla jsem vždy u toho, když dopisy dorazily ke svým adresátům. A většinou u toho byli i ti, jejichž jménem jsem je psala. Vznikly vždy na základě našich setkání a oni často s napětím očekávali, jak bude list přijat. „Obdarovaní“ pak byli přesvědčení, že dopis napsaly skutečně jejich ženy, děti, sourozenci, kamarádi. Tak jsem si díky Vám stvořila vlastní literární žánr. Vzpomínám si, jak se dcera Jany Synkové, jejímž jménem jsem napsala dopis, i spolu s bratrem obávali, že bude mámě nepříjemné, aby byli u toho, až promluví o věcech, o kterých ve své uzavřenosti nikdy nehovořila. Ale zároveň chtěli naše povídání slyšet. Vydali se do Violy tajně, aby nevěděla. Po skončení krásného večera mi jeden divák řekl, že vzadu v sále seděli dva krásní mladí lidé, a když se při děkovačce rozsvítilo, schovali se pod stůl. Hned jsem věděla, kdo to asi byl. Myslela jsem na to, že ten jedinečný večer se u nich doma promění v tajemství ukryté v mlčení. Asi po půl hodině se ale otevřely dveře v šatně – a dcera i syn statečně a s úsměvem na rtech vstoupili dovnitř: „O tohle jsi nás chtěla připravit?“ Už byli na cestě domů, ale rozhodli se vrátit a ten zážitek nezapřít. Byla to veselá chvíle, a protože bylo před Vánocemi, Jana vykřikla: „A přišel Ježíšek!“

Vážený (nepíšu milý, protože milostí jste zrovna neplýtval) pane z Bergeracu, my jsme si radost z prožitého mohli dopřávat bezprostředně. Vy jste musel na své „autorství“ čekat do posledního dechu. Když Roxana pochopila, loučili jste se. Učinila Vás šťastným ve Vaší poslední chvíli. Někdo je šťastný na začátku, někdo uprostřed, Vy nakonec. Považoval jste to za nekrásnější úděl. Nechtělo se Vám odejít s tou chladnou dámou z podsvětí, co si pro Vás přišla. Stále jste držel kord. A byl přesvědčen, že smrt Vás odvádí, protože žárlí. Závidí Roxaně nalezenou lásku. Vaši lásku.

Když jsem přivedla na svět dceru, zdálo se mi, že jsem slyšela Vaše verše. Můj muž se smál a ujistil mne, že se mi to nezdálo. Lékař skutečně ve chvíli, kdy ji pozvedal vzhůru, aby spatřila svět, pronesl: „Ve chvíli poslání tě bodnu juž.“ A ona otevřela modré oči. Zase jste odhodil v mém životě svůj širák v dál. A s grácií.

Dnes už prý dopisy skoro nikdo nepíše. Ale já ano, mimo jiné z obdivu k Vaší nesmiřitelnosti se zbabělostí, měšťáctvím, podlostí. Nakonec Vás zákeřná ruka zabila, jenže aniž to Váš vrah i sám autor tušil, už ve chvíli, kdy dopisoval Vaše poslední slova, učinil Vás nesmrtelným. A spolu s Vámi jednu z Vašich nejkrásnějších vět: „Já nosím v srdci svém své elegance květ.“

I. Dopisy v zastoupení

STANISLAVU ZINDULKOVI

říjen 2006

AHOJ STANDO,

když jsem se před padesáti lety rozmýšlela, jestli s tebou spojit svůj život, přála jsem si, aby to bylo navždy. A tušila jsem, že to často bude záviset na mně. Tak jsem si všechno nechala projít hlavou a srdcem. Jestli chci, abys byl otcem našich dětí, a především jestli chci, abychom spolu zestárli.

Tvé tři maminky jsem poprvé viděla všechny najednou. Měla jsem trému. Velký dům a v něm tři staré paní. Vlídné, ale ostražité. Musela jsem ukázat, jestli umím šít, jenže já mám ruce nejisté, třesou se mi od mládí. Ale pro ně bylo důležité, že jsem „doktorová“. Můj tatínek trochu žárlil, vzal jsi mu milovanou dceru, ale měli jste se s ním i s mojí maminkou moc rádi. U jídla jsi trpěl neurózou, vlastně ses u nás učil jíst, protože tvůj otec byl u stolu nesnesitelný a tys to od dětství těžce snášel.

Když sis mě bral, byla jsem energická, plná života, ale už tehdy nostalgická a zádumčivá, možná po tatínkovi, který měl v sobě zvláštní smutek. Teprve když přišla naše velká krize, zjistila jsem, co všechno vydržím. Kdykoliv jsem uslyšela tvůj drsný zastřený hlas v telefonu, běžela jsem z práce domů. Bála jsem se na delší dobu odjet, protože na scestí s alkoholem jsi se dostával, zejména když jsem s tebou nebyla. Byl jsi vždy velkorysý a zajišťoval rodinu, ale bylo období, kdy jsme vycházeli tak tak. Ulevilo se mi, když jsem o tvém problému už mohla mluvit s dětmi, a i když ses tvářil, že se nic neděje, myslím, že se ulevilo i tobě. Je to nejistota na celý život.

Dvakrát jsem prodělala klinickou depresi. Beru antidepresiva. Člověka to změní. Chtěla bych přestat, ale bojím se. Jsem zbavena záporných emocí, ale také kladných. Vždycky, když jsem poslouchala muziku, četla, zaplavila mne nádherná vlna blaha. Dnes ne. Na představení Kytice jsem viděla, jak přítelkyni tečou slzy. Záviděla jsem jí. Ani ty to se mnou nemáš lehké. Přes všechno trápení ten náš život byl hezký a jsem vděčná, že jsi zůstal klukem z venkova, pořád rozdychtěným, vtipným i romantickým. Když jsi mě kdysi doprovázel domů, políbil jsi mě do dlaně. Stále to ještě cítím. Nikdy jsem na tebe nežárlila, protože mám odpor k vlastnickému pudu. V partnerství i v mateřství. Ctím lidskou jedinečnost, proto jsem si nechala své jméno, a taky pro radost tatínkovi. Ani mne nenapadla myšlenka na někoho jiného. Jednou mi kamarád řekl: „My se stejně na sebe vrhneme.“ Odpověděla jsem: „Nevrhneme. Někdo mi shůry dal Standu, a to nemůžu zrušit.“ Jsem k tobě odsouzená, nikdo mě toho závazku nezprostí.

Tak jsme tedy spolu zestárli. Nemám pocit promarněného života. Cítím lásku a přátelství. Říkával jsi mi, že mám krásnou pleť a krásné vlasy a směšné nohy. Já měla ráda tvé rozsvícené oči. Hrál jsi v Pozdní lásce beznadějně zamilovaného, ušlápnutého človíčka. „Prsten duše paní své jsem do moře zahodil,“ utkvělo mi na celý život.

TVOJE MILENA

NINĚ DIVÍŠKOVÉ

listopad 2004

MILÁ MAMI,

sedím v pokoji a dívám se na stále stejné židle, se kterými jsem si v dětství nejčastěji hrávala. Velké sestry měly už své životy, jejich bolestem jsem nerozuměla, žila jsem s vámi v jiném čase, v jiné době, v jiné části vaší cesty. Nebyla jsem u toho, když tě jejich existence držela při životě. Ale kdykoliv jsem měla se sebou potíže, napadlo mě, jestli moje existence neměla něco vyřešit. A někdy se mě zmocnil strach, že se to nepodařilo, že jsem svůj úkol nesplnila. Seděla jsem u piana a připadala si obyčejná. A to je pro tak velký úkol málo. Dnes je mi toho piana stejně líto jako vám, když jsem ho opustila.

Naučila jsi mě řešit si své problémy sama, dalas mi svobodu, ve které jsem se dennodenně rozhodovala – a někdy těžce. Ty se neptáš, některé otázky jsi nepoložila, a já ti tím pádem nemusela lhát. Když nic nevyžadujeme, oddechneš si.

Jednou jsem se před tebou rozbrečela. Neunesla jsem komplikovanost svého vztahu. Tvá reakce mě ohromila i osvobodila. Dostala jsi záchvat smíchu a řekla jedinou větu: „Dávno tě miluje, ale já myslela, že ho nemáš ráda.“

Podobně ses začala smát, když Martin požádal o mou ruku. Tedy myslela jsem, že se směješ, a ty jsi neovladatelně a dojatě vzlykala. Dodnes se rozpláčeš, když vyprávíš, jak jsem byla nemocná a zastavilo se mi srdce. „Má mě ráda,“ raduju se vždy znovu, protože já to s tebou moc neumím. Odjakživa jsem byla tátova holčička, s tátou jsme jedna duše, jedno tělo, vím, co cítí, na co myslí. Ale v každodenním životě jsem s tebou, všechno vím a vidím. Nemám nikoho raději.

Někdy chodíš jak muslimská žena, tři metry za námi, chceš svůj klid, sbíráš sílu na svůj život. Jindy zase vidím, jak se snažíš, posloucháš, táta vypráví historky, které už stokrát znáš, a ty se po sté směješ a mne tím vracíš k dětství. Tak si vás pamatuju.

Tvé nádherné chladivé ruce na mé hlavě, která bolí.

TVOJE DCERA ADÉLA, TA TŘETÍ.

JANU VLASÁKOVI

květen 2007

AHOJ HONZO,

vzpomínáš, byli jsme dvacetiletí, seděli jsme u velkého stolu plného lidí a najednou mi na čele přistála maličká papírová vlaštovka. To ses do mne strefil ty. Pak jsme spolu začali chodit a dnes spolu žijeme už čtyřicet dva let.

Po roce chození náš vztah zesložitěl, přišla jsem do jiného stavu. Pro tebe to byl šok. Plánoval sis oženit se až někdy po třicítce. Já byla šťastná, že čekám děťátko, tys skřípěl zubama, ale vzal sis mě. Za jedenáct měsíců po prvorozeném se narodilo další dítě. Teprve teď si dokážu trochu představit, jak ses asi cítil, když jsi musel rezignovat na ideální představy o svém životě. Však ses z toho vzpamatovával dost dlouho. Často jsi mi říkával: „Ty děti jsi chtěla ty!“ – když jsme něco kolem nich řešili. Já jsem však byla do tebe tak zamilovaná, snad i proto, že jsi mi unikal. Ale nakonec ses vždycky zachoval správně. Ačkoliv jsi mohl po škole získat angažmá v Brně, vzdal ses ho a odešel hrát divadlo do Uherského Hradiště, protože ti tam dali pro rodinu byt. Na jaře 1968 jsi byl povolán na zkrácenou vojenskou službu a psával jsi mi odtud tak hezké dopisy: „… jsi můj vzduch, bez kterého nemůžu dýchat… co naše děti?“ Vojna byla asi ještě horší než manželství.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obsah

Úvodem

Dopis Cyranovi

I. Dopisy v zastoupení

STANISLAVU ZINDULKOVI

NINĚ DIVÍŠKOVÉ

JANU VLASÁKOVI

II. Dopisy neodeslané

III. Dopisy ve verších

Závěrem