Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha byla vydána s finanční podporou Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci.

PhDr. Lenka Holá, Ph.D., a kolektiv

MEDIACE A MOŽNOSTI VYUŽITÍ

V PRAXI

Ukážka z elektronickej knihy

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5306. publikaci

Recenzovali:

prof. JUDr. Milana Hrušáková, CSc.

PhDr. Dušan Ondrušek, CSc.

Kapitolu 11 z němčiny přeložila Mgr. Renata Klčová

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba Jan Šístek

Zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 512

Vydání 1., 2013

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany© Grada Publishing, a.s., 2013

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4109-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8775-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8776-3 (ve formátu EPUB)

Autorský kolektiv:

Westphalová Lenka, JUDr., Ph.D.

Labáth Vladimír, prof. PaedDr., PhD.

Rozehnalová Naděžda, prof. JUDr., CSc.

Křivohlavý Jaro, prof. PhDr., CSc.

Šámal Pavel, prof. JUDr., Ph.D.

Urbanová Martina, doc. PhDr., Ph.D.

Sobotková Irena, doc. PhDr., CSc.

Tamm Marina, prof. Dr. iur.

Hrušáková Milana, JUDr., Ph.D.

Spáčil Ondřej, JUDr.

Šámalová Milada, JUDr.

Šauerová Markéta, PhDr., Ph.D.

Tomášek Jan, PhDr., Ph.D.

Špejra Michal, Mgr.

Stanislav Antonín, Mgr.

Steinbergerová Dorota, Mgr.

Cholenský Robert, Mgr., Ph.D.

Kovářová Kochová Ingrid, Mgr., Ph.D.

Emmerová Ingrid, doc. PhDr., PhD.

Šucha Matúš, PhDr., Ph.D.

Hruška Petr, Ing.

Slavík Michal, PaedDr., Ph.D.

Smolík Arnošt, PhDr., Ph.D.

Šobáňová Petra, Mgr., Ph.D.

Skarupská Helena, PhDr., Ph.D.

Brzobohatý Robin, Mgr.

Sprinz Petr, Mgr., LL.M.

Prchal Petr, Mgr.

Nováková Sabina, Bc., DiS.

Vasičáková Očenášová Zuzana, Mgr.

PŘEDMLUVA

Tato kniha vznikla z poznatků a zkušeností v praxi a také především pro praxi je určena. Je kolektivním dílem autorů, jejichž teoretické zázemí je odrazem interdisciplinární povahy mediace.

Cílem monografie je reflexe vývoje a současného stavu využití mediace v České republice v kontextu vývoje v Evropě a vybraných evropských státech.

Důraz na potřeby praxe však neznamená, že bychom se mohli, nebo dokonce měli obejít bez přihlédnutí k teoretickým základům. Ve skutečnosti je teorie nezbytným pojmovým nástrojem, který pomáhá pochopit vztah mezi příčinami a následky konfliktu a komunikace v něm. K teorii mediace toho stále nevíme dost. Neposkytuje nám plné a uspokojivé vysvětlení všech proměn lidské existence v koexistenci s působením mediátora. Je však jisté, že při četných potížích, jež musíme v praxi řešit, se bez teoretických východisek neobejdeme. Teorie nám vytváří základ pro profesionální výkon praxe.

Proto jsme se v publikaci Mediace. Způsob řešení mezilidských konfliktů (Grada Publishing, 2003) zabývali především základními charakteristikami mediace, teoretickými východisky, principy, vztahy a procesem mediace. Možnosti jejího využívání a dalšího rozšiřování byly spíše jen naznačeny. Autorka pojímá mediaci jako metodu, která není zaměřena pouze na problémy klientů, ale také jako metodu, jež se soustředí na samotné klienty. Prostřednictvím mediace a za pomoci mediátora jsou aktivovány jejich nevyužité zdroje řešit konfliktní situaci. Mediace tak napomáhá podněcovat a rozvíjet potenciál člověka řešit vlastní obtíže. V souvislosti s tím se v knize hovoří o specifikách tzv. české mediační školy. V té době se jevilo, že se konstituuje. Nyní, s odtupem deseti let, docházíme k názoru, že šlo spíše o specifika zavádění mediace v prostředí České republiky a rozvoj metody obecně než o utváření specificky českého mediačního pojetí.

Mediační praxe v České republice pokračovala mílovými kroky a bylo potřeba hledat odpovědi na další otázky, které přinesla. V knize Mediace v teorii a praxi (Grada Publishing, 2011) se proto věnujeme teoretickým zdrojům mediace, ale mnohem výrazněji také zkušenostem a možnostem její aplikace v praxi. Samostatně pak zpracováváme tři z nich – mediaci rodinnou, mezi vrstevníky (tzv. peer mediaci) a obchodní mediaci. Z hlediska možností rozvoje mediace jsme je v té době považovali za klíčové. S odstupem času můžeme říci, že peer mediace ani obchodní mediace zatím nenaplnily naše očekávání. Rozvoj mediace v rodinných konfliktech je naopak, i díky vstupu sociálních služeb do mediačního pole, velmi dynamický.

O mediaci roste zájem mezi odborníky, zejména právníky, sociálními pracovníky a psychology. Mediace se více diferencuje ve svém pojetí i přístupech. Vzdělávací instituce, které dosud školily „v mediaci“, nyní již zpřesňují mediační styl a vzdělávají ve facilitativní mediaci a evaluativní mediaci. Nebude zřejmě trvat dlouho a objeví se výcviky v transformativní mediaci, terapeutické mediaci či narativní mediaci.

Významným milníkem bylo přijetí zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů, který zásadním způsobem ovlivnil i vznik této knihy. Potřeba vnést institut mediace v netrestní oblasti do českého právního řádu vyvstala v souvislosti s přijetím směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008, o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech, kterou mají členské státy Evropské unie transponovat do svých právních řádů. Ministerstvo spravedlnosti, do jehož gesce transpozice směrnice spadala, se rozhodlo pro vypracování návrhu zákona o mediaci, který by upravoval institut mediace šířeji. Do jeho tvorby i následných legislativních procesů byla zapojena široká mediátorská obec, množství institucí i dalších odborníků. Dochází k diferenciaci názorů na pojetí mediace, kontext jejího poskytování i požadavků na kvalifikaci mediátorů. To, kromě nových pohledů, přineslo i jisté napětí v profesi. V souvislosti s přijímáním zákona o mediaci byla mediátorská obec rozdělena na „neprávníky“ a „právníky“, na skupiny organizací a institucí, které mediaci poskytují nebo v ní vzdělávají. Každý prosazoval své pojetí a zákon měl být jeho odrazem. Napětí ve společenství bylo v té době velké.

Stále zřetelněji se ukazovalo, že je potřebné, aby se komunita mediátorů sešla a měla příležitost k výměně názorů, podnětů a zkušeností. Aby reflektovala potřeby teorie i praxe a aby se pokusila sjednotit k podpoře a prosazení zákona. Proto uspořádala Univerzita Palackého v Olomouci mezinárodní vědeckou konferenci „MEDIACE 2011. Kultivovaný způsob řešení sporů“. Akademická půda zaručovala nestrannost, vědeckost, objektivitu a možnost svobodného vyjádření. Závěry konference byly mimo jiné postoupeny Parlamentu ČR k jeho dalšímu rozhodování.

K napsání této třetí monografie jsme proto na podzim roku 2011 přizvali tým spoluautorů, psychologů, právníků, sociologů, sociálních pracovníků, pedagogů, teoretiků i praktiků. Byl to logický krok, pokud měla kniha naplnit cíl, který si stanovila. Vážím si jejich zájmu zpracovat své názory a zkušenosti do podoby jednotlivých kapitol a pokrýt tak široké spektrum aplikačních oblastí a způsobů využití mediace. Zachovat jednotnou tematickou linii nebylo obtížné. Při mediaci se uplatňují mnohé vědní obory, z jejichž pohledu bylo možné téma zpracovat. Autorům jsme tak mohli poskytnout dostatečně svobodný prostor pro jejich vyjádření. Snažili jsme se, aby kniha pokud možno co nejvíce odpovídala současnému stavu vědění a rozvoje mediace. Byla několikrát doplňována a přepracována. Její tvorba odrážela obtížnost období, kterým česká mediace a čeští mediátoři procházeli. Je jeho jedinečným historickým dokladem.

Dne 2. května 2012 byl zákon o mediaci Parlamentem ČR přijat, 1. září 2012 nabyl své účinnosti. V té době jsme knihu po podnětném recenzním řízení dokončovali a znovu upravovali ve smyslu ustanovení ne pouze návrhu zákona o mediaci, ale již samotného zákona o mediaci. Kniha tak byla aktualizována zcela netypicky, již během svého vzniku. Volili jsme tuto cestu i za cenu jistého zdržení. Rukopis byl nakladatelství odevzdán v únoru 2013. Tato skutečnost se odráží v kapitolách, jež se zaměřují na charakteristiku vývoje uplatňování mediace v České republice. Autoři těchto kapitol hodnotí minulost, vyjadřují doporučení do budoucnosti, ale nemají ještě možnost kriticky zhodnotit zkušenosti s aplikací zákona do praxe.

Tématem monografie je mediace a možnosti jejího využití. Každý autor vychází ze základních principů mediace, ale má své pojetí, dané jeho teoretickým zázemím a zkušenostmi. Tak se mezi některými autory objevují názorové odlišnosti, které však nejsou zásadní povahy a koncepci knihy nenarušují.

Monografie je rozdělena do šesti oblastí. První je tvořena kapitolami, které se zabývají kompetencemi a přípravou mediátorů. Následující čtyři části knihy definují oblasti, v nichž se mediace s úspěchem využívá. Kapitoly, které se vztahují k tématu rodinné mediace, tvoří druhou část knihy. Mediace v obchodních a jiných občanskoprávních věcech tvoří její třetí část. Zejména zde jsou charakterizovány oblasti, kde je možné u nás nově mediaci využívat – například v insolvenčním řízení, ve sporech o náhradě újmy na zdraví vzniklé ve zdravotnictví či ve věcech autorskoprávních. Čtvrtou část tvoří kapitoly k mediaci v trestní oblasti a pátou k mediaci ve školské a výchovné práci. Na použité zdroje odkazujeme přímo v textu. U kapitol právní povahy je uplatňováno, tak jak je u těchto textů obvyklé, více poznámek pod čarou s odkazem na příslušné právní dokumenty.

Zaměření na praxi nás vedlo k rozšíření pojednání o zkušenosti z praxe, a to formou příloh v poslední šesté části knihy. Jejich autory jsou zkušení praktici. Mají sloužit především jako inspirace.

Předpokládáme, že text bude využíván profesionály v oblasti mediace. Doufáme však, že nebude bez užitku i studentům a dalším odborníkům, kteří svou dráhu mediátora teprve zvažují či se s řešením mezilidských konfliktů ve své praxi setkávají.

Za důvěru, že takovou publikaci mediace u nás využije, patří náš dík Mgr. Gabriele Plickové z nakladatelství Grada Publishing.

Květen 2013

Lenka Holá

1. MEZILIDSKÉ VZTAHY A JEJICH PROMĚNY V MEDIACI

Jaro Křivohlavý

Nihil humanum mihi alienum est – „nic, co se týká člověka, mi není cizí“, hlásali antičtí filozofové. Totéž by se dalo říci o psychologii, a o sociální psychologii pak zvláště. Zdá se, že vztahy mezi lidmi patří v těchto oborech k tomu nejdůležitějšímu. A téma našeho sdělení je zaměřeno právě na tuto problematiku.

1.1 KONFLIKTY, KOMPROMISY A MEDIACE – OČ JDE?

Je dobré začít s pokusy o upřesnění hlavních termínů sdělení. Těmi jsou v námi vymezeném tématu termíny „konflikt“, „kompromis“ a „mediace“. Podívejme se na etymologické kořeny jejich významů.

Slovo konflikt je latinského původu (conflictus, m. srážka). Přitom fligo, fligere znamená uhoditi, udeřiti. Flictus flictus, m. znamená náraz a úder. Odvozený význam tohoto slova sděluje: někoho něčím zasáhnout (v negativním slova smyslu). Předpona con- naznačuje, že jde o oboustrannou aktivitu – já udeřím tebe a ty mne. Confligere tedy znamená vzájemný boj dvou partnerů či stran, vzájemné zápolení, šarvátku. Obrazně pak i: příti se, zápolit, zápasit až i bojovat a rvát se. Konflikt tak znamená střetnutí dvou či více navzájem se vylučujících či protichůdných snah, sil a tendencí. Na obecnější rovině pak jde o takové střetnutí snah dvou stran (lidí), při němž splnění tužby jednoho buď zcela, nebo jen do určité míry vylučuje uspokojení druhé strany.

Uveďme pro úplnost i synonyma termínu konflikt: spor, srážka, soupeření, soutěžení, neshoda, rozkol, nesoulad, nesouhlas, nesrovnalost, mrzutost, svár, případně až bitka, rvačka, pranice a bitva. Z počeštělých slov potom: rivalita (boj o vodu v krajině, kde jí je málo a potřeba je velká), konkurence (viz v angličtině termín v geometrii pro označení místa, kde se protínají dvě různoběžky), antagonismus atp. (více viz Křivohlavý, 1973, s. 24–39; Křivohlavý, 2002a).

Podle Psychologického slovníku se kompromisem rozumí dohoda na základě vzájemných ústupků. Viz jeho kořen v latině: mittere – posílat – a odtud: compromitto, compromittere, compromisi, compromissum – vzájemně se dohodnout před smírčím soudem, ale i nabízet a slibovat. Promitto, ere znamená slibovati, zaslíbiti, předpověděti (promesa – slib).

Mediace je v našem případě termínem centrálního zájmu. V tomto termínu slyšíme latinské sloveso mediare – zprostředkovat – a od něho odvozené podstatné jméno mediation – zprostředkování. Medietas – střed, mediocris – prostřední, mediocritas – mírnost, skromnost, nepatrnost i bezvýznamnost, ale i střední cesta (via aurea – zlatá cesta). Slyšíme v něm i slovo „medián“ – prostřední člen určité hierarchicky uspořádané řady. Psychologický slovník (Hartl, Hartlová, 2000) definuje mediaci jako: vyjednávání, odborná pomoc v konfliktní situaci zaměřená na nalezení oboustranně přijatelného kompromisu. Uvádí přitom příklady mediace: mediace v rozvodovém řízení, mediace při internacionálních konfliktech. Zná i termín „mediátor“, neuvádí však jeho význam „prostředníka“, ale jen význam „působek“.

1.2 MODELOVÁNÍ INTERAKCE MEZI DVĚMA A VÍCE LIDMI

Hovoříme-li o konfliktech v oblasti humanitárních věd, je dobré v prvním kroku si ujasnit rozsah a druh konfliktu, s nímž máme tu čest se setkat. Sociální psychologie nám zde nabízí určité rozlišení v obecné rovině. Je dobré od sebe odlišit meziskupinové konflikty (konflikty mezi státy, jednotlivými výrobci obchodními řetězci apod.), intraskupinové konflikty (např. frakce uvnitř dané politické strany, střet zájmů různých oddělení uvnitř podniku), interpersonální konflikty (např. dyadické – mezi žákem a učitelem, mezi mužem a ženou v manželství, mezi prodávajícím a kupujícím, nadřízeným a podřízeným) a intrapersonální konflikty (vnitřní konflikty v psychice jedné osoby).

V realitě je možno se setkat s konfliktem, který na první ohled vypadá jako interpersonální, ale má v sobě složky jak meziskupinového konfliktu, tak konfliktu vnitřního (intrapersonálního). Příkladem může být vztah Romea a Julie ve stejnojmenné Shakespearově divadelní hře. Řešení pomáhá tyto složky poznat (diagnostikovat) a následně je využít ve prospěch účastníků konfliktu.

1.3 PSYCHOLOGICKÝ POHLED NA DRUHY KONFLIKTŮ

To, co se nám na první pohled zdá být zcela jasné a jednoduché, bývá v psychologii často velice složité. Je to možno demonstrovat právě na konfliktech. Můžeme se setkat s konfliktem, který na první pohled vypadá jako konflikt představ, avšak při hlubším soustředění poznáváme, že jde také o konflikt zájmů (motivace). Naznačme si proto rozdělení konfliktů z tohoto psychologického hlediska:

• konflikty představ – vjemů;

• konflikty názorů – kognitivní konflikty;

• konflikty názorů – hodnoticí konflikty;

• konflikty postojů – emocionálního zabarvení;

• konflikty zájmů – motivační konflikty.

I zde platí, že daný reálný konflikt, s nímž se setkáváme v praxi, neobsahuje jen jednu, ale více psychologických složek.

1.4 POJETÍ MEZILIDSKÝCH VZTAHŮ A JEJICH DYNAMIKY JAKO HER

Vstup modelování do oblasti mezilidských vztahů a dynamiky her vnesl do sociální psychologie řadu nových ohledů. Zjednodušení mezilidských vztahů a jejich dynamiky do podoby matematických maticových forem dalo vhodný nástroj pro vhled (pochopení) do struktury a dynamiky dění mezi lidmi. Tyto modely, taktiky a strategie řešení modelových situací nám mohou pomoci hlouběji porozumět tomu, oč v daném případě jde a co se v něm děje.

1.5 MODELOVÁNÍ INTERPERSONÁLNÍCH KONFLIKTŮ

Matematická teorie her – a to jak její část tzv. nulových her, tak zvláště her nenulových – dala sociální psychologii do rukou nástroj umožňující upřesnění pohledu i vhledu do situací interpersonálních konfliktů. A nejen jich. Platí to o nejjednodušších dvouhodnotových modelech (viz model „Sám pánem svého rozhodování“ po model typu „Já ovládám tvůj osud a ty ovládáš mé chování“). Platí to však zvláště pro maticové modely s absolutními hodnotami v intervalových stupnicích. Ty umožňují odlišení situací, kdy jde o málo a kdy jde o mnoho, kdy je konfliktní situace mírná a kdy je krutá, kdy je situace účastníků symetrická a kdy je asymetrická atp.

Modelování konfliktů umožňuje i poznávání a studium vlivu různých taktických i strategických zásahů. Tak se nám dostává do rukou nástroj, který nám dovoluje podívat se empiricky (experimentálně) na podmínky zrodu důvěry, soupeření i spolupráce – a to není málo. Otázka je, jak toho v praxi (i v mediační praxi) využíváme.

1.6 RESPEKT K OSOBNOSTNÍM CHARAKTERISTIKÁM ÚČASTNÍKŮ SPORU

Máme-li být prostředníkem ve sporu dvou lidí, potom – z hlediska psychologie – naší první otázkou je: S kým máme tu čest? Kdo to je? Jaké jsou osobnostní charakteristiky obou účastníků sporu?

Uveďme zde jeden přístup k hlubšímu porozumění interakce určité osobnostní charakteristiky, která je v posledních desetiletích bohatě studována empiricky i experimentálně. Jde o osobnostní charakteristiku optimismus a pesimismus (viz Seligman, 1990; Křivohlavý, 2012).

Ukazuje se, že se tyto osobnostní charakteristiky nejvýrazněji projevují tam, kde se lidé dostávají do nepříjemných, špatných, zlých situací. Odlišnost mezi těmito dvěma póly se potom projevuje ve třech dimenzích. Přesněji: pesimisté chápou danou špatnou situaci jako katastrofu, tj. zlo velkého až nedozírného rozsahu. Zároveň ji z časového hlediska chápou jako něco, co bude trvat „věčně“. Z osobního hlediska se na ni dívají jako na něco, na čem oni sami měli či mají lví podíl. Optimisté se na rozdíl od nich domnívají, že zlá situace zdaleka není katastrofická, že vše zlé je jen mírnějšího rozsahu, že to zlé nebude trvat moc dlouho a že se na tom zlém podílí (z větší části) vnější, situační podmínky.

Díky celé řadě pokusů, které byly provedeny na lidech i na zvířatech, se toho dost ví o tom, jak lidem pomoci dostat se z těchto extrémů k relativně reálnějšímu pojetí. A to jsou poznatky, kterých by bylo možno využívat v mediaci.

1.7 VZÁJEMNÉ POSTOJE ÚČASTNÍKŮ MEDIACE

Tam, kde probíhá mediace, setkáváme se mimo jiné s postoji účastníků k tomu, oč jde – i k sobě navzájem. Projevují se jak ve verbálních, tak v neverbálních projevech účastníků. Tyto postoje budují „atmosféru“, která se mezi účastníky mediace vytváří. Ukazuje se, že tam, kde jde o vzájemně vstřícné postoje, vytváří se „atmosféra“ spolupráce (kooperace). Tam, kde je tomu naopak, vytváří se atmosféra soupeření (kompetice).

Sociální psychologie nám dává možnost lépe diagnostikovat tyto postoje účastníků mediace a sledovat vývoj mediačního řízení a jeho směr. Mohlo by být proto užitečné uvést zde přehled obou těchto protichůdných postojů spolupráce a soupeření tak, jak se projevují v oblasti slovní – verbální – komunikace.

1.8 ODLIŠNOST VNÍMÁNÍ SEBE A PARTNERA

U spolupráce je citlivost zvětšena (oči jsou otevřenější) pro podobnosti a společný zájem, kdežto u soupeření je citlivost zvětšena pro rozdílnosti (ohrožení vlastních pozic a zájmů).

Na druhé straně citlivost je u spolupráce zmenšena pro vlastní zájmy a pro rozdíly, které mezi partnery jsou. U soupeření je tomu naopak. Citlivost je zmenšena pro společný zájem a pro podobnosti mezi stanovisky i zájmy partnerů.

Při vnímání dochází často ke zkreslení toho, co je ve skutečnosti. Při spolupráci se toto zkreslené vnímání (mispercepce) projevuje v tom, že zlá vůle druhé strany je hodnocena jako menší, nežli ve skutečnosti je (partner je viděn jako lepší, než ve skutečnosti je). U soupeření je zkreslení možno pozorovat zvláště tam, kde se hodnotí partner a jeho dobrá vůle. Ta je při soupeření viděna jako podstatně menší, nežli je ve skutečnosti (partner je při soupeření viděn horší, než tomu je v realitě).

Když sledujeme vývoj mediace v čase, je možno vidět, že tam, kde jde o spolupráci, dochází ke konvergenci (sbližování stanovisek, až ke smiřování). U soupeření je tomu naopak. Je to divergence (stále větší „rozvírání nůžek zájmů a snah dojít k nějaké dohodě“).

Dříve, než dochází k mediačnímu jednání, je tam, kde je základní vztah řízen spoluprací, tato apercepce charakterizována konformitou – představou, že my dva, kteří tu stojíme proti sobě, jsme na tom v podstatě stejně. U soupeřivého ladění účastníků mediačního řízení je tomu naopak. Každý sebe vidí v pozitivních barvách (já jsem v právu), kdežto partnera vidí v barvách negativních (např. partner je špatný chlap).

1.9 POSTOJE JEDNÉ STRANY KE DRUHÉ

Tam, kde jde o atmosféru spolupráce, případně kde k ní mediace vede, pozorujeme jev zvaný benevolence (snahu řešit věc po dobrém). Tam, kde jde o nepřátelský vztah nebo to k němu směřuje, pozorujeme malevolenci (já ti přeji zlé, chci ti uškodit, tebe ponížit, zdeptat, ničit až zničit atp.).

1.10 PROJEVY POSTOJŮ PARTNERŮ K SOBĚ NAVZÁJEM

Tam, kde jde o spolupráci, komunikace nabývá podoby rozhovoru, růstu kontaktu mezi partnery, až i Buberovského dialogu. Tam, kde vše směřuje ke zvětšování soupeření, setkáváme se u partnerů jednou s agresivními slovními projevy, jindy naopak se snižováním frekvence vzájemných kontaktů, ztrátou zájmů o to, o čem je řeč, a předstíraným nezájmem o to, o čem se jedná.

Jak to je se vzájemnou důvěrou? U spolupracujících dvojic je vzájemná důvěra značná, velká, případně stále se zvyšuje. U soupeřících dvojic je tomu naopak. Vzájemná důvěra jednoho v druhého je nepatrná až mizivá. Vše směřuje k principiální nedůvěře postoje typu: „nikomu se v ničem nikdy nic nesmí věřit“. Jak to je s podezíravostí? U spolupracující dvojice jde o jev téměř neznámý. U soupeřících je tomu naopak. Nedůvěra je pro ně samozřejmá. Z principu ti nic nesmím věřit a musím tě podezírat z toho, že nemluvíš pravdu.

Jaká je pohotovost účastníků mediačního řízení? Tam, kde je atmosféra přátelství a vše spěje ke spolupráci, je možno pozorovat ochotu nabídnout ruku k pomoci. Mezi soupeři je tomu naopak. Tam je možno pozorovat snahu kořistit z každé i sebenepříznivější situace druhé strany. Někdy se objevuje dokonce i snaha vysmívat se žádostem druhé strany o dohodu.

O jaké hodnoty tedy jde účastníkům mediace? Tam, kde vše směřuje ke spolupráci, jde o to, aby oba na tom byli lépe. Společný zisk má pro ně cenu. Mezi soupeři jde jednoznačně o zvyšování, ba maximalizaci zisku vlastní strany – často i za každou cenu. Zájem o to, jak je a jak bude partnerovi, je minimální až zcela chybí.

1.11 CHOD INFORMACÍ V MEDIAČNÍM PROCESU

V přátelské atmosféře je chod informací velký, ba dokonce někdy i mimořádně velký. V atmosféře soupeření je chod informací malý, chudý. Kvalita informací v kooperativní atmosféře je dobrá. V soupeřivé atmosféře je kvalita informací špatná. Věcnost informací (jeho potřebnost pro lepší postup jednání) je u spolupracujících dvojic velká, u soupeřivých problematická.

Jistota o tom, zda jsou poskytované informace pravdivé, může být u spolupracujících dvojic velká, u soupeřivých naopak malá („nikdy si nemůžeme u nich být jisti, že to, co říkají, je správné a pravdivé“).

Způsob poskytování a podávání informací, kterých je pro pokrok mediace zapotřebí, je u spolupracujících dvojic fair-play. Informace jsou poskytovány otevřeně a čestně. U soupeřivých dvojic jde často o nefair jednání. Potřebné informace se zatajují a maskují. Záměrně se zkreslují tak, aby partner byl zmaten a sveden na falešnou stopu.

Způsob přijímání informací – ve spolupracující dvojici se jeden druhého přímo zeptá na to, co potřebuje vědět. Své přání vyjádří dotazem nebo prosbou. U soupeřivých dvojic pozorujeme často jev zvaný „špionáž“. Jde o snahu získat informace, které druhá strana nechce dát, jakoukoliv, třeba i nelegální cestou.

Jaký je informační zájem? U spolupracujících dvojic jde o snahu správně, dobře a pokud možno co nejúplněji informovat druhého o všech věcech, jež se daného jednání týkají. U soupeřivých dvojic jde o to, získat o druhé straně informace jakoukoliv cestou (etické skrupule přitom nesmí být překážkou). Jde o to, druhou stranu zkreslenými a falešnými informacemi zmást.

1.12 CELKOVÁ ORIENTACE DVOJICE

Vidění problému je u spolupracující dvojice oboustranné – já se snažím pochopit co nejúplněji a nejpřesněji (nejvěcněji) nejen svou, ale i tvou situaci. U soupeřivých dvojic je snaha vidět dobře vlastní situaci, avšak snaha vidět situaci druhého zde téměř chybí.

Obtíže jsou u spolupracujících viděny na obou stranách, kdežto u soupeřících u každého z partnerů jednání jen na vlastní straně. To, že druhá strana má nějaké těžkosti, to se mne netýká. Oprávněnost požadavků je u spolupracujících viděna na obou stranách. U soupeřících jen na vlastní straně. Řešení se hledá u spolupracujících takové, které by vyhovovalo oběma stranám. U soupeřivých jen takové, jež co nejvíce vyhovuje mně osobně. Jak to vyhovuje druhé straně, o to se nestarám.

U spolupracující dvojice je dominantní snaha danou rozporuplnou situaci minimalizovat (konflikt zmenšovat). U soupeřivé dvojice jde naopak o to, konflikt neustále zvětšovat (eskalovat), například uváděním toho, že nejde o detaily, ale o principy, o samo jádro věci.

U spolupracujících je snaha vidět vlastní sílu menší a partnerovu větší. U soupeřivých dvojic je tomu naopak. Tam se každá strana snaží vlastní sílu přeceňovat a partnerovu sílu podceňovat.

Malý vlastní ústupek je viděn u spolupracující dvojice jako věc nepodstatná. U soupeřivých dvojic je to naopak považováno za principiálně nepřípustné (Já a ustoupit? Nikdy! Nikomu!). Malý partnerův ústupek je u spolupracujících dvojic viděn jako projev snahy o řešení a vyřešení problému. U soupeřivých dvojic je však považován za náznak přicházejícího mého velkého vítězství.

Snaha obou účastníků s kooperativním postojem je zaměřena na posílení obou stran. U soupeřivých dvojic jde jen o to, posílit čímkoliv vlastní pozici. Dělba práce je u spolupracující dvojice běžná. U soupeřivé nepřichází v úvahu.

Celkové zaměření: u spolupracujících na věci obou stran (sociální až altruistická orientace), u soupeřivých jde o zaměření jen na situaci vlastní strany (egoistické).

1.13 DALŠÍ PODNĚTY NA ZÁVĚR

Věnovali jsme pozornost dvěma oblastem, které mohou pomoci mediační praxi. Naznačme na závěr ještě dvě oblasti studia sociální psychologie, jež by neměly zůstat na okraji pozornosti těch, kteří se jí věnují. Jde o naslouchání a vzájemnou důvěru.

Naslouchání. Je možno se domnívat, že to nejdůležitější, oč v rozhovoru jde, je mluvení. Zdá se však, že existuje ještě něco důležitějšího. Kvalitní rozhovor začíná nasloucháním partnerovi rozhovoru. A na téma „naslouchání“ pořádají psychologové výukové kurzy u nás i ve světě (viz Acorn Listening Trust v Anglii) a píšou o tom knížky (Křivohlavý, 1993). Otázkou je, jak zacházíme s jejich poznatky.

Vzájemná důvěra. Tam, kde se hovoří o mediaci, se klade velký důraz na nestrannost mediátorů. To je naprosto v pořádku. Z psychologického hlediska by bylo dobré věnovat s nemenší vehemencí pozornost vzájemné důvěře ve všech třech interakcích při mediaci. Přesněji duchu, v němž celá mediace probíhá. I to je při vší důležitosti, kterou v tom vidíme – jak se zdá – pole otevřené. Nejen pro výzkum, ale i pro praxi – přesněji pro praxi i pro výzkum. Kdo zde zvedne svůj prapor?

2. INDIVIDUÁLNÍ STYL MEDIÁTORA

Vladimír Labáth

Mediací se můžeme zabývat z různých pohledů. Můžeme uvažovat o kulturním kontextu mediace, politických a společenských podmínkách implementace forem alternativního řešení konfliktů, lze srovnávat různé přístupy v mediaci, lze analyzovat proces práce se spory, lze uvažovat o metodách participativního řešení konfliktů. Méně frekventovaný je záběr na individuální předpoklady a z toho vyplývající individuální odlišnosti při vedení mediačního procesu. Každý mediátor je jedinečný nejen svými osobnostními charakteristikami, schopnostmi a potenciálem, nýbrž i svým osobitým přístupem. I přes podobné vzdělání, podobnou praxi, i přes volbu stejného přístupu ke konfliktům a jejich řešení má styl práce každého mediátora specifický charakter. V každé pomáhající profesi, respektive specializaci v oblasti duševního zdraví je evidentní, že klasické „jestliže dva dělají totéž, není to totéž“ platí v plné míře. Osobitosti vedení mediace bychom v tomto kontextu mohli zahrnout do kategorie individuálního stylu mediátora.

Koniec ukážky

Obsah

Předmluva

1. Mezilidské vztahy a jejich proměny v mediaci

1.1 Konflikty, kompromisy a mediace – oč jde?

1.2 Modelování interakce mezi dvěma a více lidmi

1.3 Psychologický pohled na druhy konfliktů

1.4 Pojetí mezilidských vztahů a jejich dynamiky jako her

1.5 Modelování interpersonálních konfliktů

1.6 Respekt k osobnostním charakteristikám účastníků sporu

1.7 Vzájemné postoje účastníků mediace

1.8 Odlišnost vnímání sebe a partnera

1.9 Postoje jedné strany ke druhé

1.10 Projevy postojů partnerů k sobě navzájem

1.11 Chod informací v mediačním procesu

1.12 Celková orientace dvojice

1.13 Další podněty na závěr

2. Individuální styl mediátora

3. Systém vzdělávání mediátorů

3.1 Úvod

3.2 Kompetence

Odborné znalosti a dovednosti

3.3 Vzdělání a vzdělávání mediátorů

Vzdělávání v rodinné mediaci

3.4 Vzdělávání mediátorů ve vybraných evropských zemích

Estonsko

Irsko

Španělsko

Francie

Německo

Lotyšsko

Litva

Lucembursko

Malta

Nizozemsko

Rakousko

Polsko

Portugalsko

Rumunsko

Slovinsko

Slovensko

Finsko

Anglie a Wales

Skotsko

Belgie

Shrnutí

3.5 Další vzdělávání v mediaci

3.6 Systém vzdělávání mediátorů

Systém vzdělávání mediátorů

3.7 Závěr

4. Kvalifikace mediátora – hodnocení kvality mediace

4.1 Úvod

4.2 Důležitost kvalifikace mediátorů

4.3 Kvalifikace a její smysl

4.4 Čtyři mechanismy kvalifikace

4.5 Metody provádění předběžných mechanismů kvalifikace

4.6 Kvalifikace na základě posouzení výkonu – český kontext

4.7 Kritéria hodnocení mediátorů

4.8 Historie kompetenčních modelů

4.9 Hodnoticí model mediátora San Diego Mediation Centre

4.10 Kompetenční model „Mediační diamant“ – český kontext

4.11 Závěr

5. Psychologické aspekty rodinné mediace

5.1 Úvod

5.2 Charakteristika a principy rodinné mediace

5.3 Přístupy k rodinné mediaci

5.4 Aplikační oblasti rodinné mediace

5.5 Perspektivy a výzvy v rodinné mediaci

6. Legislativní možnosti a meze mediace konfliktu v rodinněprávních vztazích

6.1 Úvod

6.2 Mediace a mediátor

6.3 Zásady činnosti mediátora a principy mediace

6.4 Srovnání mediace a soudního řízení

6.5 Dobrovolnost mediace

6.6 Rodinněprávní vztahy a konflikty

Rodinněprávní konflikty

6.7 Právní zakotvení rodinné mediace a její specifika

Rodinná mediace a Rada Evropy

Specifika rodinné mediace

Rodinné konflikty vhodné pro mediaci

Současná právní úprava možností nařídit mediaci v rodinných sporech

Mediace a řízení péče soudu o nezletilé

Hrazení nákladů mediace

6.8 Mediace jako nástroj sociálněprávní ochrany

6.9 Právní úprava podle zákona o mediaci

6.10 Praktická zkušenost: úskalí mediace vykonávané advokátem

Problémy s realizací

Důvěrnost

6.11 Požadavky na vzdělání – právník ano, či ne?

6.12 Závěr

7. Využití mediace v sociální práci z pohledu sociálních pracovníků

7.1 Úvod

7.2 Vztah mediace a sociální práce

7.3 Cíle a metody výzkumu

7.4 Účel výzkumu

7.5 Výzkumný problém a výzkumná otázka

7.6 Výzkumný soubor

7.7 Metoda sběru a zpracování dat

7.8 Přehled výsledků a závěrů

Konflikty klientů a způsob jejich řešení v sociální práci

Užití mediace k řešení konfliktů v sociální práci

Konkrétní oblasti využití mediace v sociální práci

Techniky mediace a jejich užití v sociální práci

Zájem sociálních pracovníků o mediaci

7.9 Závěr

8. Rodinná mediace jako sociální služba

8.1 Úvod

8.2 Fond ohrožených dětí a mediační centrum

8.3 Mediace, rodinná mediace

8.4 Sociální služba, zákon o sociálních službách

8.5 Sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi v kontextu pověření k výkonu sociálněprávní ochrany dětí

8.6 Podmínky a pravidla rodinné mediace jako sociální služby

8.7 Financování sociálních služeb a bezplatnost

8.8 Přiblížení praxe mediačního centra

8.9 Závěr

9. Tělo a neverbalita v mediaci

9.1 Úvod

9.2 Mysl a tělo, jazyk a pohyb

9.3 Školy a studie o neverbalitě

9.4 Nabídka východisek pro práci s neverbalitou v mediaci

Neutralita mediátora a neverbalita

Dvojitá vazba u účastníků mediace

Emoce v mediaci

Mediace a neverbalita – oddělení mandátu mediátora a párového terapeuta

Neverbální stránka známých technik

Náčrt k významným interakčním pohybovým kvalitám

Kultura, neverbalita a konflikt

Závěr

10. Na křižovatce mezi mediací a rozhodčím řízením?

10.1 Úvod

10.2 Jak lze řešit spory v obchodní komunitě aneb Není jediné cesty

10.3 K některým alternativním prostředkům řešení sporů

10.4 Regulovat, proč regulovat a co regulovat

10.5 Závěr

11. Právně-ekonomické aspekty mediace

11.1 Úvod

11.2 Materiálněprávní a formálně procesněprávní požadavky na spravedlivé rozhodnutí

11.3 Mediace jako výraz subjektivně--interdisciplinárního řešení k posílení funkce právního urovnání sporu

Staré dogma: „smír jako cíl, boj jako prostředek“

Mediace jako změna paradigmatu nejen v Německu

Mediační směrnice EU jako východisko úpravy pro návrh mediačního zákona v Německu

Myšlenka mediace jako proces nalézání práva a proces urovnání sporu

11.4 Právně-ekonomické aspekty mediace (detailně)

11.5 Zakomponování právně-ekonomických úvah do německého návrhu mediačního zákona

11.6 Závěr

12. Nová právní úprava mediace na území České republiky v kontextu úpravy mediace ve Spolkové republice Německo a Rakouské republice

12.1 Úvod

12.2 Legislativní proces přípravy a schvalování zákona o mediaci v netrestních věcech na území České republiky

Historie projednávání návrhu zákona o mediaci v Legislativní radě vlády

Legislativní proces přípravy a schvalování zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

Příprava návrhu zákona v pracovní skupině

Meziresortní připomínkové řízení

Schválení návrhu zákona vládou České republiky

Projednávání návrhu zákona v Parlamentu České republiky

12.3 Zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

Obecně k zákonu o mediaci

K vybraným ustanovením zákona o mediaci

12.4 Mediace ve Spolkové republice Německo a v Rakouské republice

Úprava mediace v Rakouské republice

Úprava mediace ve Spolkové republice Německo

Mediace napojená na soud prostřednictvím legislativy spolkových zemí

Mediace napojená na soudní systém přes ustanovení § 278 ZPO

13. Povinnost mlčenlivosti mediátora a dalších osob zúčastněných na mediaci

13.1 Úvod

13.2 Zákon o mediaci – mlčenlivost mediátora

Zproštění a zánik povinnosti mlčenlivosti mediátora

Rozsah povinnosti mlčenlivosti mediátora a výjimky z ní

13.3 Zákon o mediaci – dohled nad činností mediátora

13.4 Zákon o mediaci – mlčenlivost ostatních účastníků mediace

13.5 Jak ve světle zákona prakticky zajistit mlčenlivost ostatních účastníků mediace?

13.6 Ochrana důvěrnosti mediace v USA – exkurz

Federální a státní regulace povinnosti mlčenlivosti ve vztahu k mediaci

Rozhodnutí amerických federálních soudů ve vztahu k důvěrnosti mediace

13.7 Závěr

14. Limity a možnosti uplatnění mediace v insolvenčním řízení

14.1 Úvod

14.2 O mediaci a insolvenčním řízení

14.3 Mediace před zahájením řízení

14.4 Mediace a zahájení insolvenčního řízení

14.5 Další průběh insolvenčního řízení a uplatnění mediace

14.6 Reorganizační plán a možnosti uplatnění mediace

14.7 Závěr

15. Mediace a náhrada újmy na zdraví vzniklé ve zdravotnictví

15.1 Úvod

15.2 Spory o náhradu újmy na zdraví

15.3 Zákon o mediaci ve vztahu k řízení ve věcech náhrady škody na zdraví ve zdravotnictví

15.4 Podnět rakouský

15.5 Podnět anglický

15.6 Závěr

16. Mediace ve věcech autorskoprávních

16.1 Úvod

16.2 Autorskoprávní konflikty

16.3 Mediace jako způsob řešení konfliktů

16.4 Výhody mediace

16.5 O vhodnosti a nevhodnosti využití mediace

16.6 Mediace versus arbitráž

16.7 Fáze mediace

16.8 Poskytovatelé autorskoprávní mediace a mediační pravidla

16.9 WIPO mediace

16.10 Zákon o mediaci v České republice

16.11 Autorskoprávní mediace při sjednávání kolektivních a hromadných smluv

16.12 Závěr

17. Uplatnění mediace v trestním řízení

17.1 Úvod

17.2 Koncept restorativní justice a mediace

17.3 Mediace v trestním řízení

17.4 Využití mediace v rámci diferenciace přístupů k trestné činnosti

18. Mediace jako nástroj sociální kontroly v postmoderní společnosti – vybrané sociologické aspekty mediace

18.1 Úvod

18.2 Sociální kontrola

18.3 Postmoderní společnost

18.4 Riziková a síťová společnost

18.5 Mediace na základě sociologických paradigmat

Verze konsenzuální

Konfliktní paradigma

Interpretativní paradigma

18.6 Přednosti a limity

18.7 Závěr

19. Mediace ve Slovenské republice a možnosti uplatnění sociálních pedagogů v ní

19.1 Úvod

19.2 Vznik a současný stav mediace na Slovensku

19.3 Mediátor jako pomáhající odborník ve Slovenské republice

19.4 Možnosti uplatnění sociálních pedagogů v oblasti mediace

19.5 Závěr

20. Mediace v soudnictví ve věcech mládeže

20.1 Úvod

20.2 Obecně k mediaci u mladistvých

20.3 Podmínky realizace mediace u mladistvých

20.4 Uplatnění mediace v řízení proti mladistvým

20.5 Závěr

21. Mediace mezi pachatelem a obětí trestné činnosti v České republice

21.1 Úvod

21.2 Mediace v trestních věcech v České republice

21.3 Zkušenosti pachatelů a obětí s mediací

21.4 Zkušenosti probačních úředníků – mediátorů

21.5 Závěr

22. Využití mediace v práci výchovného poradce

22.1 Úvod

22.2 Škola a školní prostředí

22.3 Školní konflikt

Konflikty mezi žáky

Konflikty mezi učiteli a žáky

Konflikty mezi učiteli

Konflikty mezi učiteli a vedením

Konflikty mezi rodiči a učiteli

22.4 Výchovné poradenství a výchovný poradce

22.5 Metody práce výchovného poradce

22.6 Používané postupy mediace v práci výchovného poradce

Využití mediace v inkluzivním vzdělávání

Doporučené mediační postupy v inkluzivním vzdělávání

Interkulturní mediace

Doporučené mediační postupy v interkulturní mediaci

Peer mediace

22.7 Nároky na vybavení prostoru pro mediaci ve škole

22.8 Srovnání činnosti výchovného poradce a mediátora

22.9 Mediace v současné české škole

22.10 Návrh k dalšímu rozvoji školního poradenství

22.11 Závěr

23. Prvky mediace v práci školního intervenčního týmu

23.1 Úvod

23.2 Dítě ze sociálně vyloučeného prostředí jako možný zdroj konfliktů v české škole

23.3 Řešení konfliktu prostřednictvím třetí strany, dvouvrstvý model

23.4 Intervenční týmy

Rovina růstu intervenčního týmu

Rovina růstu dětské skupiny (školní třídy)

23.5 Nástin průběhu vlastní intervence

Varianta A

Varianta B

Používaná témata (výběr)

Školní vyjednavač (tzv. zaujatý mediátor)

23.6 Školní mediátor

Případová studie č. 1

Případová studie č. 2

Případová studie č. 3

23.7 Závěr

24. Vrstevnické programy jako forma školní mediace

24.1 Úvod

24.2 Mediace

24.3 Význam školní mediace

24.4 Edukační rozměr školní mediace

24.5 Subjekty školní mediace

24.6 Osobnostní předpoklady mediátora působícího ve školním prostředí

24.7 Etika v práci mediátora ve školním prostředí

24.8 Mediace prostřednictvím školního psychologa

24.9 Mediace prostřednictvím učitelů

24.10 Peer mediace, využití vlivu autority vrstevníků

24.11 Principy využívání peer programů ve školní mediaci

24.12 Šetření zaměřené na změny v sociálních preferencích u dětí mladšího školního věku

24.13 Kvalitní diagnostika – princip úspěchu vrstevnických programů

24.14 Příprava peer mediátora

24.15 Závěr

25. Možnosti a meze využití koučinku v procesu mediace

25.1 Úvod

25.2 Srovnání právní úpravy koučinku a mediace

Právní úprava koučinku

Právní úprava mediace

25.3 Mediace a koučink – teoretická východiska

Mediace

Koučink

25.4 Mediace a koučink – společné a rozdílné znaky

Společné znaky mediace a koučinku

Odlišnosti mediace a koučinku

25.5 Konflikt koučink a mediační koučink

25.6 Příklady využití koučinku v mediaci

25.7 Zkušenosti ze zahraničí

25.8 Závěr

PŘÍLOHY

Příloha 1: Mediace mezi pachatelem a pozůstalými po obětech dopravních nehod – praktické zkušenosti úředníka PMS ČR

Příběh paní Dany

Klienti úředníka probační a mediační služby

Nároky na probačního úředníka

Individuální konzultace s klienty

Mediace – příprava a průběh

Závěr

Příloha 2: Uplatnění mediace při řešení následků provinění spáchaného mladistvým pachatelem – praktické zkušenosti PMS ČR

Příběh z praxe

Komentář

Závěr

Příloha 3: Využití mediace u dlouhodobě abstinujících klientů se závislostí

Vymezení mediace

Mediace a její místo v léčbě závislostí

Kognitivně-behaviorální psychoterapie a léčba závislosti

Realita mediace v prostředí abstinujících závislých

Ambulantní léčba

Střednědobá ústavní léčba

Terapeutická komunita

Následná péče

Principy mediace v kontextu práce s abstinujícími závislými

Mediace, závislost, abstinence

Okénko praxe – mediace v prostředí doléčovacích programů

Mediace u abstinujících párů a možná rizika

Kazuistika

Přípravná fáze

Zahájení

Mediátoři naslouchají stranám (zisk informací)

Strany si naslouchají (porozumění zájmům)

Hledání vzájemně přijatelných řešení

Dosažení a sepsání dohody

tabulky

Příloha 4: Profesionalizace mediace v kontextu činnosti asociace mediátorů ČR

Cesta k profesionalizaci mediace v ČR

Vznik a vývoj Asociace mediátorů ČR, o.s.

Proces profesionalizace mediace

Vzdělávání

Profesní standardy mediátora

Zákon o mediaci v netrestních věcech

Budoucnost mediace

Příloha 5: Interdisciplinární přístup k řešení rodinných sporů

Právní rámec řešení rodinných konfliktů

Zkušenosti advokáta

Spolupráce odborníků

Právo spolupráce

Závěr

Příloha 6: Collaborative law / právo spolupráce – nový trend v řešení sporů

Cíl metody, způsob její aplikace v praxi

Srovnání collaborative law / práva spolupráce s ostatními ADR metodami

V čem se metoda collaborative law / práva spolupráce liší od mediace

Proč metodu v praxi aplikovat

Příloha 7: Vzdělávání a další vzdělávání mediátorů v SR

Příloha 8: Vzdělávání a rozvoj v mediaci

EDUCO CENTRUM, s. r. o.

Vztah EDUCO CENTRA k mediaci

Výcvik mediace (www.pomahamekvalite.cz)

Cíle vzdělávání

Obsah výcviku

První setkání (3 dny)

Druhé setkání (3 dny)

Třetí setkání (3 dny)

Čtvrté setkání (3 dny)

Zkouška (1 den)

Kritéria kvality

Inovace

Dostupnost

Lektoři

Garant

Osobnost mediátora

Situace v ČR a plány vzdělavatele do budoucna

Projekt: „Mediace – metoda, profese, konkurenceschopnost“

Závěr

Příloha 9: Česko-Slovenské mediační fórum

Memorandum o spolupráci v rámci stálé expertní skupiny Česko--slovenské mediační fórum

Shrnutí

Summary

Autorský rejstřík

Použité zdroje a literatura

Knihy a články

Internetové zdroje

Právní zdroje

Poznámky pod čarou