Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Poznatky v této publikaci vycházejí ze specifického vysokoškolského výzkumu realizovaného v projektech: „Problematika následné edukace dospělých osob s mentálním postižením v období střední a pozdní dospělosti“ (PdF_2011_039), „Inkluzivní přístupy k dospělým osobám s mentálním postižením v pozdní dospělosti“ (PdF_2012_049), „Výzkum kvality života u jedinců se speciálními potřebami“ (PdF_2013_006), „Aktuální výzvy a alternativní strategie ve speciálněpedagogické diagnostice“ (PdF_2013_010).

Mgr. Oldřich Müller (ed.) a kolektiv

TERAPIE VE SPECIÁLNÍ PEDAGOGICE

2., přepracované vydání

Ukážka z elektronickej knihy

Autorský kolektiv:

PhDr. Jaroslava Dosedlová, Ph.D.

MUDr. Radmil Dvořák, PhD.

Mgr. Markéta Gerlichová

Mgr. Jiří Kantor

Mgr. Pavel Klech

Mgr. Petra Křížkovská

Mgr. Radka Majerová

Prof. Dr. Dr. Dr. Dr. Wolfgang Mastnak

Mgr. Renata Mlčáková, Ph.D.

Mgr. Oldřich Müller, Ph.D.

Mgr. Hana Pakostová

Bc. Barbora Palečková

prof. MUDr. Jan Pfeiffer, DrSc.

Mgr. Martin Dominik Polínek, Ph.D.

Bc. Lucie Pospíšilová

PhDr., Mgr. Petra Potměšilová, Ph.D.

Bc. Zuzana Rodová

Mgr. Michal Růžička, Ph.D.

Mgr.Pavel Svoboda, Ph.D.

Mgr. Silvie Táborská

prof. PaedDr. Milan Valenta, Ph.D.

prof. PhDr. Marie Vítková, CSc.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5425. publikaci

Recenzovali:

doc. PaedDr. Jan Slavík, CSc.

PaedDr. Petr Petráš

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Milan Vokál

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 512

Vydání 2., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2014

Cover Photo © archiv autorů

ISBN 978-80-247-4172-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8991-0 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8992-7 (ve formátu EPUB)

Zvláštní poděkování patří panu prof. PhDr. Stanislavu Kratochvílovi, CSc., a pracovníkům psychoterapeutického oddělení pro neurózy 18B Psychiatrické nemocnice v Kroměříži.

O AUTORECH

Mgr. Oldřich Müller, Ph.D., vedoucí autorského týmu, vystudoval speciální pedagogiku na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci, v dálkovém studiu pak dějepis (na Filozofické fakultě UJEP v Brně) a v rozšiřujícím studiu výchovnou dramatiku (na DAMU v Praze). Působil řadu let jako učitel na zvláštní škole a jako učitel dramatického ateliéru vyšší odborné školy umělecké. V současné době působí v Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci, kde se věnuje psychopedii, speciálněpedagogické gerontagogice, dramice a dramaterapii, které také vyučuje v zahraničí (na univerzitách v Nizozemí, na Slovensku, v Řecku a ve Španělsku). Je autorem a spoluatorem řady odborných publikací (např. Lehká mentální retardace v pedagogicko-psychologickém kontextu, Dítě se speciálními vzdělávacími potřebami v běžné škole, Psychopedie aj.) a učebnic pro intaktní žáky i žáky s mentálním postižením (např. učebnic dějepisu a výchovy k občanství pro základní školy a základní školy praktické). Vášnivý cestovatel a ctitel hard rocku.

PhDr. Jaroslava Dosedlová, Ph.D., působí v Psychologickém ústavu Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně, kde přednáší sociální a aplikovanou sociální psychologii, úvod do transakční analýzy a vybrané psychoterapeutické směry (taneční a imaginativní). Vede seberozvojové kurzy pro studenty i širokou veřejnost s využitím principů taneční a somaticky orientované psychoterapie.

MUDr. Radmil Dvořák, PhD., je rehabilitační lékař (roku 1993 získal II. atestaci v oboru Fyziatrie, balneologie a léčebná rehabilitace) se specializací na manuální medicínu, kineziologii a kinezioterapii. Od roku 1994 přednáší na katedře fyzioterapie Fakulty tělesné kultury Univerzity Palackého v Olomouci, dále působí jako odborný lékař v RRR centru nebo jako konzultant v občanském sdružení Jitro Olomouc. Již řadu publikuje a podílí se na výzkumné činnosti v oblasti kinezioterapie.

Mgr. Jiří Kantor vystudoval speciální pedagogiku a hudební výchovu na Univerzitě Palackého v Olomouci a pokračuje vzděláváním se v oblasti uměleckých kreativních terapií, psychoterapie a neverbálních metod. Během své praxe působil jako vychovatel v ÚSP pro mentálně postižené v Ostravě, jako třídní učitel v rehabilitační třídě SŠ a ZŠ Credo v Olomouci a v rámci soukromé lektorské a muzikoterapeutické praxe. V současné době vyučuje na Univerzitě Palackého v Olomouci. Je jedním ze zakládajících členů a současný místopředseda Muzikoterapeutické asociace České republiky. Od roku 2011 úzce spolupracuje s Jedličkovým ústavem a školami v Praze. V publikační a lektorské činnosti se zaměřuje na speciální pedagogiku osob s tělesným a kombinovaným postižením a muzikoterapii (např. publikace Základy muzikoterapie). Je autor řady písní a několika hudebních kompozic (např. současný hudební projekt Zahrady srdce). Ve volném čase se věnuje koncertní a přednáškové činnosti.

Mgr. Pavel Klech, vystudoval speciální pedagogiku na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Působil jako učitel a logoped na speciální škole a jako odborný asistent na katedře speciální pedagogiky UP v Olomouci. V rámci programu celoživotního vzdělávání vystudoval na Pedagogické fakultě Masarykovy Univerzity v Brně Léčebné pedagogické a psychologické ježdění na koni. Je držitelem certifikátu instruktora hiporehabilitační metody Charlese Fletchera SpiritHorse v Texasu. Pracoval v občanském sdružení pro hiporehabilitaci jako terapeut. Je autorem učebnic předmětu informační a komunikační technologie pro základní školu praktickou.

Mgr. Petra Křížkovská, studentka doktorského studijního programu Speciální pedagogika na Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci, zaměřuje se na psychopedii, logopedii, speciální pedagogiku osob dospělého a seniorského věku.

Mgr. Radka Majerová, pracuje jako pedagog-lingvista v Jedličkově ústavu a školách v Praze, přednáší na FF UK v Praze a PdF UP v Olomouci. Aplikuje lingvistické poznatky na poskytování jazykové terapie a vzdělávání lidem s jazykovým handicapem. Poznatky z praxe se rovněž snaží obohatit jazykovědný výzkum. Její práce souvisí s otázkami neurolingvistiky a psycholingvistiky.

Prof. Dr. Dr. Dr. Dr. Wolfgang Mastnak je celosvětově uznávanou osobností muzikoterapie, hudební pedagogiky, neuropsychologie a psychosomatiky v kardiologii, hudebník (klavírista pořádající koncerty po celém světě) a skladatel. Je bývalým ředitelem oddělení muzikoterapie a na tělo orientovaných terapií v neuropsychiatrické nemocnici v Salcburku (dnešní Dopllerova fakultní klinika). V současné době působí jako profesor a ředitel katedry pro hudební vzdělávání a systematickou muzikologii na Univerzitě hudby a hereckých umění v Mnichově, jako profesor na Hudební konzervatoři a Univerzitě Fudan v Šanghaji, na Univerzitě aplikovaných věd v rakouské Křemži. Je členem Newyorské akademie věd a Evropské akademie věd a umění. Napsal kolem 15 publikací a více než 200 článků a kapitol do knih. Za svou odbornou činnost získal mnoho významných ocenění (např. v Cambridgi, ocenění Amerického biografického institutu atd.).

Mgr. Renata Mlčáková, Ph.D., vystudovala speciální pedagogiku na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci, věnuje se logopedii a zabývá se problematikou narušené komunikační schopnosti u dětí i dospělých. Pracuje jako odborná asistentka v Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci.

Prof. MUDr. Jan Pfeiffer, DrSc., patří mezi přední české neurology a rehabilitační lékaře, je velmi uznávaný také v zahraničí. Již od počátku své profesionální dráhy tíhnul k problematice rehabilitace. Mnoho let vykonával funkci předsedy Rehabilitační společnosti, je také členem mnoha domácích i zahraničních odborných společností. Po roce 1989 působil i jako poradce ministerstva zahraničí, podporoval vznik rehabilitačních center a jejich napojení na další instituce. Podílel se ve WHO na 1. a 2. vydání Klasifikace funkčních schopností, disability a zdraví, kterou roku 2008 přeložil do češtiny. Vybudoval Kliniku rehabilitačního lékařství na 1. lékařské fakultě v Praze (byl jejím přednostou do roku 1992) – pracoviště pro komplexní ergodiagnostiku, ergoterapii a pracovní rehabilitaci. Zde stále pracuje a zároveň je konzultantem při Jedličkově ústavu a školách.

Mgr. Martin Dominik Polínek, Ph.D., odborný asistent Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzizy Palackého v Olomouci (zabývá se etopedií a terapeutickými technikami). Pedagog na Základní umělecké škole Zlín (učí literárně-dramatický obor); gestalt psychoterapeut s privátní praxí ve Zlíně. Včelař a monarchista.

PhDr., Mgr. Petra Potměšilová, Ph.D., vystudovala PedF UK obor Integrované studium speciální pedagogiky – učitelství na speciálních školách se zaměřením na surdopedii, logopedii a výtvarnou výchovu. Na téže fakultě úspěšně absolvovala v roce 2004 doktorské studium v oboru Teorie výtvarné výchovy. V roce 2009 absolvovala studium jednooborové psychologie na FF UP v Olomouci. V letech 1999–2002 absolvovala sebezkušenostní výcvik v arteterapii. Působí jako odborný asistent na katedře křesťanské výchovy Cyrilometodějské teologické fakulty University Palackého v Olomouci. Její odborné zaměření je speciální pedagogika, psychologie žáků s postižením a arteterapie.

Mgr. Michal Růžička, Ph.D., speciální pedagog, terapeut. Pracuje jako odborný asistent v Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzity Palackého, dále jako terapeut v P-centru Olomouc.

Mgr. Pavel Svoboda, Ph.D., pracuje jako odborný asistent v Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci. Zabývá se oblastí expresivně-formativních terapií, které využívají verbální projev a zvuk (včetně hudby) jako terapeutické nástroje. Je propagátorem taxonomického oddělení poetoterapie od biblioterapie.

Prof. PaedDr. Milan Valenta, Ph.D., vystudoval speciální pedagogiku na Pedagogické fakultě v Olomouci, v dálkovém studiu pak dějepis (na Filozofické fakultě v Brně) a v rozšiřujícím studiu výchovnou dramatiku (na DAMU v Praze). Působil řadu let jako učitel na zvláštní škole a jako logoped při zdravotnickém zařízení. V posledních dvou dekádách pracuje v Ústavu speciálněpedagogických studií Pedagogické fakulty v Olomouci, kde se věnuje psychopedii, dramice (výchovné dramatice) a dramaterapii, kterou také vyučuje v zahraničí.

Prof. PhDr. Marie Vítková, CSc., působí jako vedoucí Katedry speciální pedagogiky Pedagogické fakulty Masarykovy univerzity v Brně a současně jako proděkanka pro vědu, výzkum a doktorská studia na téže fakultě. Její odborné zaměření je speciální pedagogika. Řešitelka výzkumného záměru Speciální potřeby žáků v kontextu Rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání (2007–2013).

Mgr. Markéta Gerlichová, Bc. Zuzana Rodová a Mgr. Silvie Táborská pracují na pracovišti Kliniky rehabilitačního lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze jako členky multidisciplinárního týmu KRL VFN. Specializují se na pacienty po úrazech mozku. Mgr. Markéta Gerlichová zde pracuje jako fyzioterapeut, speciální pedagog a muzikoterapeut (zároveň je současný zástupce ČR pro Evropskou muzikoterapeutickou konfederaci), Mgr. Silvie Táborská jako fyzioterapeut a Bc. Zuzana Rodová jako ergoterapeut.

Mgr. Hana Pakostová, Bc. Barbora Palečková a Bc. Lucie Pospíšilová pracují v Jedličkově ústavu a školách, specializují se především na děti a mládež s tělesným a kombinovaným postižením. Mgr. Hana Pakostová je zde zaměstnána jako fyzioterapeut, Bc. Barbora Palečková a Bc. Lucie Pospíšilová jsou ergoterapeutky.

ÚVODNÍ SLOVO

Je dům a pod ním teče řeka

V řece dvě leklý ryby plavou

Byl muž a doufal, že ho někdo čeká

Co mu asi tak táhlo hlavou

Zvonil, nikdo neotvíral

A tak to vzal přes balkon a po římse

Avšak chyběl mu instinkt netopýra

Muž padal a lidem dole divil se…

Pavel Šrut

Paradoxem současné doby je rozpor mezi lidskou přirozeností a nároky prostředí, jež lidi obklopuje. Na jedné straně akcelerují vědecké objevy a moderní technologie, na straně druhé se v jejich změti snižují šance jednotlivců být sám sebou. Tento reálný pohled na svět vychází z každodenní praxe, kdy je řada našich spoluobčanů konfrontována s pocitem vlastní neschopnosti (zvládnout tu či onu technickou vymoženost, např. nový mobilní telefon, nový počítačový program), pocitem ohrožení (z možného výpadku energie, ztráty dat v počítači, požadavků na zvládnutí úkolu) a pocitem existenciálního nenaplnění (nezvládám požadavky, nepatřím sem, jsem odcizen sobě i společnosti). Důsledkem takových vpravdě konfliktů pak je neustálý tlak na adaptační schopnosti člověka a riziko možného vzniku (či zhoršení) jeho výrazných adaptačních obtíží. A toto riziko skutečně u části populace vzniká.

Jedním z oborů, který se věnuje pomoci lidem s obtížemi v adaptaci na společenské prostředí (např. z důvodu přítomnosti zdravotního postižení) a má k tomu vhodné předpoklady, nástroje a odborníky, je speciální pedagogika. Speciální pedagogové jsou za tímto účelem vybaveni řadou kompetencí, k nimž tradičně patří dovednosti svébytnými způsoby intervenovat – např. diagnostikovat a konzultovat vzniklé problémy, vést a usnadňovat edukační proces, provádět reedukaci a kompenzaci konkrétních nedostatků atp. Tím ale nejsou všechny jejich možnosti vyčerpány. V souvislosti s aktuálními oborovými trendy (navazujícími na změny paradigmatu české speciální pedagogiky na přelomu tisíciletí) u nás dochází k jakémusi mezioborovému „prolamování“ hranic a rozšiřování okruhu potenciálních kompetencí speciálních pedagogů (mimo jiné) o možnost užívat specifických přístupů s primárně terapeutickým zaměřením (obohacujícím tak spektrum klasických speciálněpedagogických přístupů). Vzhledem k tomu, že tento průnik původního a nového v kompetencích probíhá oboustranně, že při něm dochází k postupným proměnám zavedené teorie a praxe, nastal čas pro jistou systematizaci a shrnutí dosavadních výsledků.

Zmíněný úkol stál mezi jinými na počátku vzniku předložené publikace. Ta má být nejenom základní studijní literaturou, jež shrnuje nejpodstatnější známé teoreticko-metodologické poznatky o terapiích uplatnitelných ve speciální pedagogice, jejím záměrem je také vymezení jejich skutečného postavení (překračujícího rámec jednoho oboru a nacházejícího se v ranku psychoterapie, fyzioterapie a speciální pedagogiky), podmínek uplatnění (viz nutné odborné předpoklady profese terapeuta) či budoucího směřování. Vlastní obsah je sestaven z několika relativně samostatných, avšak vzájemně kompatibilních celků, které mají tendenci pokrýt jak úvodní teoretický základ, tak i veškeré další v úvahu připadající terapeutické přístupy (včetně konkrétních praktických návodů na aplikaci). V žádném případě se ale nejedná o výčet úplný a konečný. Výsledný tvar je maximálním kompromisem mezi chtěným a daným, tedy mezi tím, co by bylo možné do textu zařadit, a skutečnými rozsahovými a autorskými možnostmi.

Na textu spolupracoval tým renomovaných odborníků, z nichž většina má za sebou bohatou vědeckou a publikační činnost. Některé publikované poznatky se opírají o sofistikované závěry vzniklé z institucionálně vedeného výzkumu, zejména o výsledky grantového projektu Grantové agentury ČR konaného v letech 2009–2011 „Kvalita života osob pečujících o člena rodiny s těžkým zdravotním postižením“ (406/09/0177) a výsledky specifického vysokoškolského výzkumu získané z grantového projektu Studentské grantové soutěže UP v roce 2011 „Problematika následné edukace dospělých osob s mentálním postižením v období střední a pozdní dospělosti“ (PdF_2011_039) a grantového projektu Studentské grantové soutěže UP v roce 2012 „Inkluzivní přístupy k dospělým osobám s mentálním postižením v pozdní dospělosti“ (PdF_2012_049). Za autorský kolektiv přeji všem smysluplné čtení.

Ve Zlíně dne 31. 3. 2013 Oldřich Müller

1.TEORETICKÝ ÚVOD

(Oldřich Müller)

Speciální pedagogika je interdisciplinární obor (primárně včleněný do soustavy pedagogiky, ale s výrazným přesahem do psychologie, sociologie, medicíny a dalších věd), který se snaží v teoretické i praktické rovině řešit možnosti podpory osob, u nichž je z důvodu zdravotního postižení, sociálního znevýhodnění či jiných příčin výrazným (znevýhodňujícím) způsobem narušena jejich schopnost společenské adaptace (a následně potom žádoucího společenského uplatnění a postavení). K dosažení tohoto cíle přitom využívá celou řadu přístupů spojených se specifickými metodami, technikami, formami a ostatními možnými prostředky intervencí. Mezi využitelnými přístupy mají významné postavení přístupy terapeutické povahy.

Ve speciálněpedagogické praxi byly vždy využívány přístupy s terapeutickým přesahem. Díky všeobecně respektovaným metodám (principům) reedukace, kompenzace a rehabilitace to ani jinak nešlo. Problematickým se spíše jevilo pregnantní odlišení toho, do jaké míry má zvolený přístup výchovně-vzdělávací charakter a do jaké míry charakter terapeutický. S rozšířením teoreticko-metodologického rámce oboru (oborového paradigmatu) a s ním souvisejícím nárůstem možných kompetencí speciálních pedagogů došlo v tomto směru ke kvalitativnímu skoku.

1.1TERAPEUTICKÉ PŘÍSTUPY A TERAPIE – ZÁKLADNÍ VYMEZENÍ

Terapeutické přístupy lze obecně vymezit jako takové způsoby odborného a cíleného jednání s člověkem, jež směřují od odstranění či zmírnění nežádoucích potíží, nebo odstranění jejich příčin, k prospěšné změně (např. v prožívání, v chování, ve fyzickém výkonu). Tomu odpovídá rovněž etymologie termínu terapie, jehož řecko-latinský původ odkazuje na léčení, ošetřování (také na péči, pomáhání, cvičení…).

Terapeutické přístupy mohou být uplatňovány buď primárně v rámci jednotlivých terapií, tedy samostatných a ucelených systémů s vlastní teorií a metodologií (viz např. psychoterapie, dramaterapie, arteterapie apod.), nebo sekundárně v rámci jiných odborných, na podporu znevýhodněného člověka zaměřených činností (v institucionálně vedené speciální výchově, speciálním vzdělávání apod.). Přitom vycházejí z nejrůznějších zdrojů a současně využívají nejrůznějších prostředků intervenční činnosti.

Zdrojem práce arteterapeuta může být výtvarné umění se svým významným komunikačním a kreativním potenciálem. V tomto směru lze velmi efektivně využít jeho základních prostředků: malby, kresby, modelování apod.

Specifikem přístupů primárně uplatňovaných v rámci terapií je zejména akcent na expertní připravenost jeho uživatelů. Ti by měli mít nejen patřičné vzdělání a osobnostní předpoklady, ale také by mělo jít o úspěšné a zkušené absolventy dlouhodobého výcviku (např. v některém směru psychoterapie) a následné praxe pod supervizí.

Podmínky vzdělávání se u jednotlivých terapií značně liší. Pro kvalifikovaný výkon práce arteterapeuta ve zdravotnictví je například zákonem č. 339/2008 Sb., o nelékařských zdravotnických povoláních, stanovena podmínka absolvování akreditovaného kvalifikačního kurzu v oboru arteterapie, a to po absolvování studijního oboru vyšší nebo vysoké školy pedagogického, sociálního, zdravotnického, psychologického nebo uměleckého zaměření (arteterapeut).

Pro veškeré využívané terapie vždy platí, že:

■probíhají v určitém prostředí a v určitém čase (např. v psychiatrické léčebně, denním či týdenním stacionáři, léčebné komunitě, ambulanci, ve více či méně pravidelných intervalech, dlouhodobě či krátkodobě atp.);

■mají určitou organizační formu (např. individuální, skupinovou, rodinnou, párovou atp.);

■odpovídají určité orientaci a odborné i osobní vybavenosti terapeuta (jeho terapeutický přístup, ale i prostředky práce by měly mít vycházet ze vzdělání, výcviku, osvědčených zkušeností);

■závisí na věku, etiologii potíží a symptomech klienta (rozhoduje, zda jde o děti, dospělé či seniory, zda bude efektivnější zaměřit se na odstranění příčin či negativních projevů atp.);

■mohou být prvotně zaměřeny na somatické, nebo naopak na psychické změny u klienta (terapeut může vycházet například z poznatkové báze fyzioterapeutické, psychoterapeutické atp.);

■bývají zacíleny léčivě (na nápravu stavu), ale také preventivně a rehabilitačně (to znamená, že může být dosahováno nejen prospěšné změny, ale současně i zmenšováno riziko vzniku a rozvoje dalších potíží a napomáháno v úpravě směrem k žádoucímu společenskému stavu).

Terapie mohou probíhat v různých formách – zejména ve formě:

■Individuální. Terapeut pracuje s jedním klientem, přičemž se snaží formou neustálých interakcí a dialogů dosáhnout požadované změny (za níž nese odpovědnost). Základní uspořádání může být dle Vymětala (2003) dvojí: nejčastěji sedí oba proti sobě (face to face) nebo v úhlu přibližně devadesát stupňů – při druhém uspořádání leží klient na lůžku (podložce) a terapeut sedí vedle tak, aby byl umožněn oční kontakt.

■Skupinové. Terapeut pracuje nejčastěji s malou terapeutickou skupinou a snaží se přitom využít zejména skupinové dynamiky (souhrnu procesů majících vliv na dění ve skupině a skupinové chování – například na společné řešení zadaného úkolu mohou mít vliv: struktura skupiny, míra koheze a tenze skupiny, společně stanovené normy a cíle, způsoby komunikace a řešení konfliktů, rozdělení rolí a postavení členů apod.). Výhodou této formy je, že klienti řeší svoje problémy v sociálním kontextu, tedy tak, jak je tomu v běžném životě (dosahují změny nejen směrem k sobě samému, ale i směrem k jiným lidem). Dalšími výhodami jsou: jejich přirozená aktivita, možnosti projekce předchozích zkušeností do nových vztahů, možnosti vlastního otevření před jinými a sdílení pocitů a prožitků, získání zpětné vazby atp. Velikost skupiny záleží na klientele a jejích specificích.

Skupinová psychoterapie vznikla ve dvacátých letech 20. století, nejdříve jako osvěta pro pacienty trpící tělesnými nemocemi. Před druhou světovou válkou ji formovaly myšlenky psychoanalýzy šířící se z Evropy do USA. K jejímu masovému rozšíření došlo po roce 1945, s přibývajícími zkušenostmi se pak propracovávala i teorie, vznikaly různé školy, některé se odkláněly od psychoanalytického soustředění na klientovu situaci v raném dětství (kterou měla objasňovat analýza ve skupině) a začaly klást důraz na to, co se „zde a nyní“ děje v psychoterapeutické skupině. Účinnými faktory při skupinové psychoterapii jsou především:

◎příslušnost ke skupině lidí, kteří mají podobný problém (klient si nepřipadá výlučný a osamělý);

◎možnost pomáhat druhým (klient si připadá užitečný, zvyšuje to jeho sebevědomí);

◎možnost zpracovat konstruktivně minulé zážitky;

◎možnost aktivně se učit novým druhům chování;

◎příležitost k vytvoření nového zaměření do budoucnosti (Skupinová psychoterapie, 2012).

■Hromadné. Pracuje se s větším množstvím klientů bez nároků na využití skupinové dynamiky. Tato forma je pochopitelně méně efektivní a lze ji použít jen jako jakýsi doplněk (či počátek) jiných forem. Může jít například o společné setkání konané s cílem sdílení vybraných aktivit.

■Rodinné. Terapeut pracuje s rodinou jako specifickou (přirozeně vzniklou a mimo terapii existující) skupinou za účelem navození prospěšných změn v narušených rodinných vztazích. Vychází přitom z poznatku, že řada poruch vzniká na jejich základě. Rodinná terapie většinou obsahuje tyto základní fáze: 1. zahájení a kontrakt, 2. řešení rodinných konfliktů, 3. navození změn v životě rodiny, 4. ukončení terapie.

■Komunitní. Terapeut pracuje v rámci komunity, což je společenství, v němž se terapeuti (či další odborníci) společně s klienty vzájemně ovlivňují pomocí pobytového (sociální rehabilitace), pracovního (pracovní rehabilitace) a terapeutického programu, jehož výsledkem má být obnova potřebných sociálních dovedností a příprava k opětovnému začlenění do společnosti. Výraznou měrou k tomu přispívá tzv. režimový tlak.

Terapeutická komunita je specifickou formou režimově vedené skupinové terapie využívající toho, že klienti spolu po určitou dobu soustavně žijí, pracují, baví se a promítají do života skupiny svoje problémy. Tak tomu bylo i v případě sedmnáctiletého J. D., jenž byl vinou své alkoholové závislosti často agresivním, vyhrožoval lidem ze svého okolí, propukaly u něho záchvaty hněvu. Proto se dostal do komunitního léčebného programu, který mu zejména umožnil získat zpětnou vazbu o tom, jak jeho chování působí na druhé, a následnou změnu pohledu na sebe. J. D. tak teprve v bezpečí komunity objevil nejen nové sociální zkušenosti, ale dovolil si také experimentovat s novými vzorci chování a hledat jeho adekvátní způsoby. Toto byl velmi důležitý moment pro mladého dospívajícího člověka.

Terapie mohou být členěny rovněž podle obecných cílů, k nimž ve svých procesech směřují. Z tohoto úhlu pohledu rozlišujeme terapeutické postupy:

■Kauzální – zaměřené na příčinu nemoci (poruchy). Předpokladem jejich úspěšnosti je znalost této příčiny (etiologie) a prostředku, který příčinu může odstranit.

■Symptomatické – zaměřené na takové příznaky, projevy nemoci (poruchy), které svému „nositeli“ znesnadňují život.

K typickým příznakům demence patří například zhoršující se paměť, intelekt, poznávací funkce. Zhoršují se také nálady, pacient má problémy s vyjadřováním a rozhodováním, nedokončuje myšlenky, bývá zmatený. Nastávají i problémy s vykonáváním běžných úkonů (např. oblékání, koupání atp.). Na tyto příznaky lze zaměřit terapii.

■Paliativní (nejde o terapie v pravém slova smyslu) – zaměřené na zmírnění utrpení nevyléčitelně nemocného. Do jisté míry ovlivňují příznaky nemoci nebo zvyšují jejich snesitelnost pro nemocného, nemají však zásadní vliv na příčinu choroby a její průběh.

V paliativní péči jde o hledání vhodné náplně volného času, což v žádném případě neznamená násilnou aktivizaci k činnostem, které nemocného nijak nenaplňují. Nabízená intervence má na jedné straně povzbuzovat k přijetí obtížné životní situace, na straně druhé pomoci hledat cestu, jež umožní co nejlepší prožití zbývajícího období (Student, 2006).

1.2TERAPIE VE SPECIÁLNÍ PEDAGOGICE

Již bylo zmíněno, že v oblasti speciální pedagogiky dochází k rozšiřování potenciálních kompetencí speciálních pedagogů o skupinu specifických přístupů s primárně terapeutickým zaměřením. Nyní se dostáváme k první příležitosti tento fenomén upřesnit. Předtím je však nutno zdůraznit, že řada terapií (v nichž jsou tyto přístupy terapeuty uplatňovány), o nichž bude nadále (tedy až do konce publikace) pojednáno, není a nemusí být jenom výsostnou záležitostí daného oboru a jeho odborníků. Tyto terapie se do jisté míry vyvíjejí svébytně, mnohé i mimo speciální pedagogiku, a valná část aprobovaných speciálních pedagogů je dokonce nesmí používat. Přesnější název kapitoly (a vůbec celé publikace) by tedy mohl znít Terapie (mimo jiné) uplatnitelné ve speciální pedagogice.

Trend využívání edukačních přístupů s terapeutickým potenciálem v oblastech zájmu speciální pedagogiky není nikterak nový. Byl v podstatě dílčím způsobem uplatňován od počátků snah o cílenou institucionálně zajištěnou edukaci osob nacházejících se mimo aktuálně přijímanou normu (například u Filipa Pinela je patrná tendence vážně počítat s uzdravujícím vlivem práce na zahradě, u Jeana Itarda a Eduarda Sequina jsou to zase pokusy o rozvoj subnormálního myšlení a vůle za pomoci senzomotorického cvičení atp.). Co se ve zmíněném trendu změnilo v průběhu jeho geneze, byl nástup a rozvoj jistých emancipačních tendencí, jejichž výstupem jsou víceméně samostatně a eklekticky budované terapie.

Pokud si položíme otázku, jaký je obecný vztah terapií a speciální pedagogiky, pak můžeme nejdříve konstatovat, že terapeutický potenciál je přirozeně obsažen (v souladu s tvrzením klasiků oboru) již v základních speciálněpedagogických metodách (principech):

■reedukaci – zacílené na nápravu nebo zlepšení postižené funkce (např. rozvoj slovní zásoby u dyslexie – vývojové poruchy čtení);

■kompenzaci – zacílené na působení přes náhradní funkci (např. rozvoj hmatového vnímání a chápání u poruchy zraku);

■rehabilitaci – zacílené na obnovu maximálně možných společenských vztahů (např. podpora při individuálním hledání pracovního místa).

Dále však musíme upřesnit, že ony základní metody participují také v systémech či postupech, které primárně terapeutické nejsou.

Příklad za všechny…

Program instrumentálního obohacení (autorem je profesor pedagogické psychologie Reuven Feuerstein, žák Jeana Piageta a Andrého Reye) je zaměřen na zmírnění deficitu v kognitivní oblasti (způsobeného např. lehkou mentální retardací) a na formování těch lidských vlastností, jež jsou důležité pro správné učení (např. zvyšování slovní zásoby, podněcování a posilování motivace, aktivizace při řešení úloh, změna sebehodnocení atp.). Je určen pro děti i dospělé a je sestaven z jednotlivých speciálních cvičení strukturovaných do dvaceti tzv. instrumentů (skupin úkolů zacílených na specifický poznávací deficit) majících formu pracovních sešitů. Program má informativní, formativní i terapeutický charakter.

Abychom tedy mohli odlišit terapie od jiných postupů (např. formativních), je třeba doplnit ještě další atributy. Mimo to, že jsou primárně terapeutické, zejména také:

■Většinou se jedná (výjimky podrobněji v dalším textu) o svébytné postupy (systémy) mající vlastní teorii, metodologii a obsah.

■Jejich standardy nejsou vytvářeny jenom v rámci speciální pedagogiky. Postupně je uplatňována snaha o přenos kompetencí některých terapeutů do rámce klinicky aplikovaných terapií (s tím souvisí také požadavek na vysokou odbornost zahrnující výcvik a praxi).

■Prostupují napříč systémem ucelené rehabilitace.

A právě ucelená rehabilitace může být tím vodítkem, které nám pomůže podchytit vztah mezi terapiemi a speciální pedagogikou (a současně nalézt místo terapií v jejím systému).

Ucelená rehabilitace (neboli komplexní rehabilitační péče) je souhrn aktivit zaměřených na předcházení, zmírnění či odstranění problému jedince (např. nemoci, zdravotního postižení, psychosociálního ohrožení), včetně jeho nepříznivých společenských důsledků (projevujících se ve snížených schopnostech či neschopnosti normální životní seberealizace – ve vzdělání, v práci, v bydlení, v zájmových aktivitách), s cílem dosažení maximálně možného zapojení do života. Jde o vzájemně sladěný postup všech odborníků zainteresovaných na podpoře dané osoby (např. odborného lékaře, rehabilitačního pracovníka, speciálního pedagoga, sociálního pracovníka, psychologa), který může probíhat v oblasti medicínské, pedagogické, pracovní a sociální péče.

Terapie (jež mohou rozšiřovat spektrum kompetencí také speciálních pedagogů) představují takovou intervenční složku komplexní rehabilitační péče, která svým specifickým způsobem navazuje (doplňuje) na intervence různých zde zainteresovaných specialistů (např. psychiatrů, neurologů, psychologů), přičemž se snaží dosahovat svých cílů ve všech oblastech sociálně rehabilitačních aktivit. Společným jmenovatelem mezi speciální pedagogikou a takto vymezenými terapiemi je identická cílová skupina klientů (včetně jejich žádoucí potřeby změny nepříznivého stavu) a mnohé podobné intervenční prostředky (viz některé hlavní zdroje terapií). Odlišujícími naopak mohou být zčásti rozdílné cíle (viz výrazné zaměření speciální pedagogiky na informativní, formativní a preventivní působení se sekundárním terapeutickým přesahem).

1.3ZDROJE TERAPIÍ

Víme, že terapeutické přístupy mohou být uplatňovány terapeuty v rámci terapií (sekundárně v rámci jiných činností) a že terapeuti přitom vycházejí z nejrůznějších zdrojů (teoretických a metodických východisek). Co se týká počátečního pojetí těchto východisek, lze vyjít z třídění terapií odvozeného z medicínské praxe.

V medicínské praxi je nadále respektováno následující třídění terapií na postupy:

◎chirurgické (radikální) – které pomáhají léčit nemoci a úrazy operativně manuálním a instrumentálním ošetřením;

◎medikamentózní (farmakoterapie) – které pomáhají léčit nemoci a úrazy pomocí léků a infuzních roztoků;

◎fyzioterapeutické – které se zabývají léčbou pohybového systému, jehož funkce je narušena nepřiměřenou námahou (i psychickou), po úraze či nemoci;

◎psychoterapeutické – které se zabývají léčbou narušeného duševního stavu člověka nebo zlepšením jeho vztahu k příslušnému sociálnímu systému.

Tyto postupy jsou pro terapeuty obohacující dvojím způsobem. Na jedné straně by měli být obeznámeni s tím, čím prochází jejich klienti (např. pooperačním stavem), na druhé straně mohou aplikovat některé poznatky ve svojí práci.

Pokud vyjdeme z výše uvedeného třídění, pak můžeme pojmenovat jeden z hlavních zdrojů, a tím je bezesporu psychoterapie. Respektujeme totiž její klíčové postavení (z hlediska jejích prostředků, které jsou terapiím použitelným ve speciální pedagogice velmi blízké), avšak s vědomím značné variability a neustálých posunů v této původně medicínské disciplíně (a rovněž s vědomím většího či menšího významu dalších zdrojů – viz dále).

Koniec ukážky

Obsah

O autorech

Úvodní slovo

1. Teoretický úvod

1.1 Terapeutické přístupy a terapie – základní vymezení

1.2 Terapie ve speciální pedagogice

1.3 Zdroje terapií

1.3.1 Psychoterapie – klíčový zdroj

1.3.1.1 Psychoterapie a speciální pedagogika

Psychosféra jedinců s postižením v kontextu psychoterapie

1.3.1.2 Vymezení a základní rozdělení psychoterapie

1.3.1.3 Psychoanalýza

Potenciál prvků psychoanalýzy v expresivních terapiích

1.3.1.4 Kognitivně-behaviorální terapie

Vybrané metody kognitivně-behaviorální terapie a jejich aplikace v expresivních terapiích

2. Hraní rolí

2.1 Změna kognitivních schémat hraním rolí

2.2 Teorie behaviorálního dramatu

2.3 Teorie kognitivního dramatu

3. Komplexní terapeutické programy KBT s využitím metod expresivních terapií

3.1 Nácvik sociálních dovedností

3.2 Nácvik řešení problémů

3.3 Nácvik zvládání hněvu

3.3.1 Technika neverbálního konfliktu

3.3.2 Technika sochání

1.3.1.5 Humanistické směry v psychoterapii

Gestalt psychoterapie

Přesah gestalt terapie do expresivních terapií

1.3.1.6 Transakční analýza

Využití transakční analýzy ve speciálněpedagogických terapiích

1.3.2 Fyzioterapie

1.3.3 Další zdroje

1.4 Procesuální stránka terapií

1.4.1 Průběh procesu

1.4.1.1 Principy vedení terapeutického procesu

1.4.2 Prostředí

1.4.3 Terapeut a klient

1.4.3.1 Zvláštnosti klientů dle věku

1.4.4 Obsah a cíle terapií

1.5 Prostředky terapií

1.5.1 Neverbální komunikace – základní vymezení

1.5.2 Neverbální komunikace – obecné zásady aplikace

1.5.3 Neverbální komunikace – prostředek rozvoje lidské osobnosti

1.5.4 Neverbální komunikace – prostředek terapie

1.6 Definování, klasifikace a základní popis terapií ve speciální pedagogice

1.6.1 Terapie hrou

1.6.2 Činnostní a pracovní terapie

1.6.3 Psychomotorické terapie

1.6.4 Terapie s účastí zvířete

1.6.5 Expresivní terapie

1.6.5.1 Muzikoterapie

1.6.5.2 Dramaterapie, teatroterapie, psychodrama

1.6.5.3 Taneční terapie

1.6.5.4 Biblioterapie

1.6.5.5 Arteterapie

1.6.6 Další specializované fyzioterapeutické či edukační přístupy

Doporučená a použitá literatura

Internetové odkazy

2. Arteterapie

2.1 Základní vymezení arteterapie

2.1.1 Historické souvislosti arteterapie

2.2 Základní směry a teoretické vymezení v arteterapii

2.2.1 Psychoanalytický směr

2.2.2 Kognitivně-behaviorální směr

2.2.3 Humanistický směr

2.2.4 Integrativní směr

2.3 Arteterapie v kontextu dalších disciplín

2.3.1 Artefiletika

Teoretická východiska artefiletiky

2.3.2 Pedagogika

Speciální pedagogika

Sociální pedagogika

2.3.3 Psychologie

2.3.4 Psychoterapie

2.3.5 Výtvarné umění

2.4 Formy práce v arteterapii

2.4.1 Individuální arteterapie

2.4.2 Skupinová arteterapie

2.5 Diagnostika v arteterapii

1. Artefakt jako celek

2. Zpracování artefaktu odpovídá věku klienta

3. Volba tématu

4. Symboly

5. Barvy

6. Linie

7. Celkový projev klienta

2.6 Arteterapeut

Osobnost arteterapeuta

Odborná připravenost

2.6.1 Arteterapie a supervize

Supervize v terapeutické práci

Případová supervize

Arteterapie jako forma supervize

2.7 Metody v arteterapii

2.7.1 Imaginace

2.7.2 Animace

2.7.3 Koncentrace

2.7.4 Restrukturalizace

2.7.5 Transformace

2.7.6 Rekonstrukce

2.8 Techniky v arteterapii

2.8.1 Úvodní techniky

1. Svíčky a barvy

2. Doplňte chybějící kousek

3. Pomocí kruhu nakreslit psa

4. Oslava barvy

5. Hledání a zaznamenávání světla

6. Práce s obrázkem

7. Styl umělce

8. Postava v dějinách umění

9. Klikyháky – pokračuje ten druhý ze dvojice

10. Posunovací kresba

2.8.2 Techniky zaměřené na práci s problémem

1. Komunikace ve dvojicích „přes překážku“

2. Komunikace ve dvojicích jednou tužkou

3. Práce s obrázkem – co mu asi předcházelo

4. Skupinové techniky

5. Jak si namíchat barvu

6. Co chci od skupiny a od koho to chci

7. Malba na ruce

8. Kouzelné zrcadlo, kam bych chtěl projít

9. Totem s aspekty povolání

10. Šest částí papíru

11. Ještě jednou

2.8.3 Techniky zaměřené na postupné rozvíjení jednoho tématu

1. Jak se cítím já

2. Jak se cítím já ve skupině

3. Co umím, co můžu nabídnout

4. Jak to nabídnout

2.8.4 Techniky zaměřené na rozvoj osobnosti

1. Tři a tři postavy

2. Vlastnost, kterou nemám rád

3. Můj stín

4. Co na sobě mohu pochválit

5. Zvíře, které mě vystihuje

6. Sádrová ruka

7. Létající koberec

8. Bezpečné místo v životě

9. Nakreslete na papír příběh, v němž byste chtěli hrát roli

10. Zralost

2.8.5 Arteterapeutická práce s dětmi se speciálními vzdělávacími potřebami

2.8.5.1 Klienti se sluchovým postižením

1. Hledání kontaktu22

2. Smutek

2.8.5.2 Klienti se zrakovým postižením

1. Tvorba obličeje

2.8.5.3 Klienti s tělesným postižením

1. Kresba a malba plastelínou

2. Rozfoukávání barev

2.8.5.4 Klienti s mentálním postižením

1. Frotáž

2.8.5.5 Klienti s narušenou komunikační schopností

1. Hledání melodie

2. Komunikace ve dvojicích

3. Důvěra – vedení

2.8.5.6 Klienti s kombinovaným postižením

2.9 Současná arteterapie v České republice

Pětiletý sebezkušenostní výcvik

Rožnovská interpretační arteterapie

Doporučená a použitá literatura

Internetové odkazy

3. Dramaterapie

3.1 Rozdílné tváře dramatu

3.1.1 Paradivadelní systémy edukační povahy

3.1.1.1 Dramatická výchova

3.1.1.2 Divadlo ve výchově

3.1.2 Paradivadelní systémy terapeutické povahy

3.1.2.1 Psychodrama

3.1.2.2 Psychogymnastika

3.1.2.3 Teatroterapie

3.2 Co je dramaterapie

3.2.1 Definice dramaterapie

3.2.2 Cíle dramaterapie

3.2.3 Improvizace a další prostředky dramaterapie

3.2.4 Formy dramaterapie

3.3 Struktura dramaterapeutického procesu

3.3.1 Ujasnění cílů při plánování sezení (z pohledu dramaterapeuta)

3.3.2 Struktura dramaterapeutického sezení

A. Pozdrav terapeuta se skupinou

B. Rozcvička, zahřívací cvičení (warm-up)

C. Otevření hracího prostoru

D. „Nastartování“ hry

E. Hlavní část sezení

F. Uzavření sezení

3.3.3 Etapy terapeutického procesu

3.4 Duální pojetí dramaterapie

3.4.1 Možnosti dramaterapeutické intervence u osob s poruchou autistického spektra

3.4.2 Možnosti dramaterapeutické intervence u osob s posttraumatickou stresovou poruchou

3.4.2.1 Využití dramaterapeutické skupiny v terapii PTSP

3.4.2.2 Využití dramaterapie v individuální terapii s klienty s PTSP

Úvodní interview

HSW Scale – Reactions to an Accident or a Disaster

Indices of Coping Response questionnare

Setting off aneb Ukázka etap dramaterapeutického procesu práce s klientem s PTSP

3.4.3 Relaxace a dramaterapie

Doporučená a použitá literatura

4. Teatroterapie

4.1 Vymezení teatroterapie

4.2 Historie teatroterapie

4.3 Teatrologická východiska teatroterapie

4.3.1 Teatroterapeutická východiska v kontextu historického vývoje divadla

4.3.2 Vybrané divadelní profese

Dramatik

Dramaturg a režisér

Scénograf

Herec

4.3.3 Základní teatrologické pojmy

4.4 Psychoterapie jako zdroj teatroterapeutických přístupů

4.4.1 Hlubinná psychoterapie

4.4.2 Kognitivně-behaviorální terapie

4.4.3 Gestalt terapie

4.4.4 Skupinová terapie

4.5 Paradoxní zacílení teatroterapie

Specifické teatroterapeutické cíle

4.6 Účinné principy teatroterapie

4.7 Kompetence teatroterapeuta

4.8 Struktura a metodika teatroterapeutické práce

4.9 Vybrané metody a techniky využitelné v teatroterapii

4.9.1 Hlasová průprava

4.9.2 Práce s jevištním partnerem

4.9.3 Práce s vnitřní technikou

4.9.4 Metody práce s jevištní postavou

4.9.5 Improvizace a metody práce s námětem či motivem

Doporučená a použitá literatura

5. Biblioterapie

5.1 Obecné pojmy a vztahy, nástin historického vývoje

5.1.1 Terapie, umění a psaní

5.1.2 Literární složky

5.1.2.1 Žánry

5.1.2.2 Literární formy

Charakteristika hlavních narativních forem

5.1.3 Biblioterapie v kontextu příbuzných terapií a věd

5.1.4 Realizace biblioterapie

5.1.4.1 Biblioterapeutická intervence u vybraných skupin klientů

Anxiózní děti

Agresivní děti

Syndrom CAN

Další zdravotní postižení

Sluchově postižení

Děti s poruchami řeči

Osoby závislé na alkoholu

5.2 Biblioterapie a ontogenetický vývoj dítěte

5.3 Biblioterapeutické domény

5.3.1 Psychosomaticky a psychosociálně orientovaná biblioterapie

5.3.1.1 Příklady vhodné četby

Autismus

Děti bez rodiny

DMO a kombinované vady

Downův syndrom

Drogová závislost

Mentální anorexie

Nevyléčitelné nemoci

Obezita

Rodičům postižených dětí

Stěhování a osamělost

Šikana apod.

Týrání a zneužívání

Závislosti

Zrakové postižení

5.3.2 Relaxační biblioterapie

5.3.2.1 Neřízená relaxační biblioterapie

5.3.2.2 Řízená relaxační biblioterapie

5.3.3 Edukační biblioterapie

5.3.4 Biblioterapeutické psaní deníku

5.3.5 Biblioterapie jako tvůrčí psaní

Synonyma

Příběh slov jedné počáteční hlásky

Hledání jiných významů slov

Kaligramy a typogramy

Řetězec slov

Kreativní práce s odbornými texty

Reflexe výtvarných děl

Tajemný předmět

Portrét

Lupa

5.3.6 Narativní biblioterapie

5.3.7 Biblioterapie lyrická

5.3.8 Virtuální biblioterapie

5.3.9 Polyestetická biblioterapie

Doporučená a použitá literatura

Internetové odkazy

5.4 Skazkoterapie

5.4.1 Definice skazkoterapie, cíle a cílové skupiny

5.4.2 Uplatňování skazkoterapie v psychoterapeutickém procesu

5.4.3 Ukázka konkrétní skazkoterapeutické lekce

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

6. Poetoterapie

6.1 Obecné pojmy a vztahy

6.1.1 Cíl, obsah a formy poetoterapie

6.1.2 Poezie jako prostředek poetoterapie

A. Faktory básnické (vztahující se k jednotlivé básni nebo jejich souboru)

B. Faktory přednesové

C. Specifické přednesové faktory

D. Doplňkové faktory

6.1.3 Poetoterapie, poetofiletika a jejich vztah k básni

6.1.4 Funkce poetického textu

6.1.5 Jak lze užívat básnický text

6.1.6 Poezie a ontogenetický vývoj dítěte

6.1.7 Charakteristiky klientů vzhledem k jejich vztahu k poezii

6.1.8 Výběr básní

6.1.9 Psychosomatické aspekty poetoterapie

6.2 Optimální využití prostředků poetoterapie

6.2.1 Básnění jako hra

6.2.2 Nonsens a jeho úloha v poetoterapii

6.2.3 Neologismus a jeho úloha v poetoterapii

6.2.4 Deminutivum a jeho užití

6.3 Hledání inspirace

6.3.1 Poetický brainstorming

6.3.2 Poetický brainwriting a kolektivní záznamník

6.4 Terapeutické prolínání

6.4.1 Poetoterapie a dramatická výchova

Pohyb a poezie

6.4.2 Poetoterapie v kontextu s dalšími intervencemi

6.4.2.1 Poetoterapie a další expresivní terapie

6.4.2.2 Poetoterapie a kojenecké masáže

6.4.2.3 Poetoterapie a logopedická intervence

6.5 Přehled základních poetických technik

6.6 Ukázky autopoetoterapeutického tvoření

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

7. Muzikoterapie

7.1 Celková charakteristika muzikoterapie

7.1.1 Muzikoterapeutický proces

7.1.2 Hudba a hudební prostředky

7.1.3 Muzikoterapie jako disciplína a jako profese

7.2 Česká muzikoterapie – proudy, organizace a vzdělávání

7.2.1 Charakteristika muzikoterapeutických proudů

7.2.2 Muzikoterapeutické organizace

7.2.3 Vzdělávání v oblasti muzikoterapie

7.3 Muzikoterapie v oblasti pedagogiky a speciální pedagogiky

Příklady využití hudby ve spojení s jinými disciplínami

7.3.1 Zaměření a cíle muzikoterapie

7.3.2 Jak vytváříme terapii pro klienta?

7.3.3 Analogie hudebního projevu, tělesných a psychických funkcí

Příklad 1: Analogie motorických funkcí a hudebního projevu

Příklad 2: Komunikace z hlediska hudebních funkcí na preverbální úrovni

7.3.4 Přehled muzikoterapeutických modelů a přístupů

7.3.5 Muzikoterapie u jednotlivých skupin zdravotního postižení

7.3.5.1 Muzikoterapie u osob s mentálním postižením

7.3.5.2 Muzikoterapie u osob s poruchami autistického spektra

7.3.5.3 Muzikoterapie u osob s tělesným postižením

7.3.5.4 Možnosti muzikoterapie u osob se zrakovým postižením

7.3.5.5 Muzikoterapie u osob se sluchovým postižením

7.3.5.6 Muzikoterapie u osob s narušenou komunikační schopností

7.4 Muzikoterapie v psychoterapii, psychiatrii a dalších oblastech medicíny

7.4.1 Obecná témata a historický pohled

7.4.2 Empirická účinnost, důkazy a pokusy o výklad

7.4.3 Pole aplikace a klinické oblasti

7.4.3.1 Psychiatrie a psychoterapie

Terapeutické cíle, re-personalizace a seberealizace

Symbolismus, izomorfismus, projekce a energie

Nepatologické, umělecké chování

Terapeutický systém a „klinický životní styl“

7.4.3.2 Psychosomatika, kardiologie, onkologie, anestetika a další disciplíny

7.4.4 Teoretické modely a nejdůležitější koncepce

7.4.4.1 Funkční a pragmatická paradigmata

7.4.4.2 Tradiční psychoterapeutické principy

7.4.4.3 Původní hudebně orientované teorie

7.4.4.4 Trans a sebeléčebné koncepce

7.4.4.5 Antropologické principy a hudební „já“

7.4.4.6 Etnicko-medicínské a etnicko-hudebně-terapeutické přístupy

7.4.4.7 Nové dynamické teorie

7.4.5 Metody, systémy a školy

7.4.5.1 Paradigmata tvoří trendy

7.4.5.2 Sound Work

Zpět ke kořenům

Fenomenologické analýzy a pragmatické konstrukce

Čtyři dimenze: zvládání zvukem (Sound-Coping), zaměření pozornosti zvukem (Sound-Focusing), vyvažování zvukem (Sound-Balancing) a energetizace zvukem (Sound-Energising)

7.4.6 Diagnostická témata

7.4.6.1 Problém klasifikace

7.4.6.2 Dynamické a multi-axiální diagnostické systémy

7.4.6.3 Katalog klinických poruch

7.4.6.4 Muzikoterapie u pacientů se specifickými diagnózami

7.4.7 Výzkumné metody

7.4.7.1 Všeobecné aspekty

7.4.7.2 Specifické aspekty muzikoterapie

Jak kategorizovat a „měřit“ hudbu a problém muzikologických vlivů

Systémy diagnózy a terapeutické paradigma

Individuální vnímání a estetické preference

Heterogenní schopnosti

Různé asociativní kontexty a identity

Vzájemné závislosti mezi kreativitou, expresí a diagnózou

7.4.8 Zásadní téma a hypotéza třetího řádu

7.4.9 Vzdělávání, legislativní rámec a profesionální znaky

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

8. Taneční terapie a terapeutický tanec

8.1 Vznik a vývoj

8.2 Vymezení tanečně-pohybové terapie

8.2.1 Specifika taneční a pohybové terapie

8.3 Vybrané formy a techniky taneční terapie a jejich teoretické zázemí

8.3.1 Bazální tanec (basic dance) Marian Chaceové

8.3.2 Autentický pohyb Mary Starks Whitehouseové

8.3.3 Body-ego technika Trudi Schoopové

8.3.4 Symbolická taneční terapie Laury Sheleenové

8.3.5 Tanečně-pohybová terapie založená na Labanově analýze pohybu

8.3.6 Taneční terapie jako primitivní exprese

1. Skupina

2. Rytmus

3. Vztah k zemi

4. Jednoduchost pohybu

5. Opakování

6. Taneční variace přesně zadávané terapeutem

7. Hlasový doprovod

8. Binarita

9. Trans

10. Hra s transgresí, symbolikou

11. Sublimace

12. Rituál

8.3.7 Psychobalet

8.4 Indikace a kontraindikace TT

8.5 Účinnost taneční terapie

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

9. Bazální stimulace

9.1 Terminologická východiska

9.2 Model „vnímání – představy – myšlení“ jako základ terapií ve speciální pedagogice

9.2.1 Vnímání

Potřeba přípravy na „pocitovou (názorovou) a myšlenkovou úroveň“

9.2.2 Představy

Potřeba zpětné vazby k smyslové úrovni a příprava na myšlenkovou úroveň

9.2.3 Myšlení

Potřeba zpětné vazby na smyslové a názorové úrovni

9.3 Koncepce bazální stimulace

9.4 Teoretické základy bazální stimulace

9.4.1 Neurofyziologický vývojový model podle Pechsteina

9.4.2 Vývojově-genetický přístup podle Piageta

9.4.3 Fyzioterapeutický model vývoje podle Bobatha

Koncepce bazální stimulace

9.5 Oblasti speciálněpedagogické podpory

9.5.1 Somatické podněty

9.5.2 Vibrační podněty

9.5.3 Vestibulární podněty

9.5.4 Čichové a chuťové podněty

9.5.5 Sluchové a zrakové podněty

9.5.6 Komunikativní a sociálně-emocionální podněty

9.6 Podpůrný program u žáků s těžkým postižením

9.6.1 Plánování pedagogických aktiv u žáků s těžkým postižením

9.6.2 Určení cíle – stanovení priorit

9.6.3 Strukturování podpůrných opatření

9.6.4 Resilience

9.7 Soubor námětů pro edukaci dítěte s těžkým postižením

9.7.1 Senzomotorika

9.7.2 Psychomotorika

9.7.2.1 Smyslové vnímání

9.7.2.2 Myšlení

9.7.2.3 Představivost a paměť

9.7.3 Sociomotorika

9.7.3.1 Komunikace

9.7.3.2 Sociální chování

9.7.3.3 Relaxace a hra

Doporučená a použitá literatura

10. Terapie orofaciální oblasti

10.1 Myofunkční terapie

10.1.1 Vymezení základních pojmů myofunkční terapie

10.1.2 Cíl myofunkční terapie

10.1.3 Podpora fyziologického vývoje orofaciálního svalstva

10.1.4 Klidová poloha jazyka

10.1.5 Indikace myofunkční terapie

10.1.6 Diagnostika myofunkční poruchy

10.1.7 Průběh myofunkční terapie podle Kittelové

10.2 Orofaciální regulační terapie podle Castillo-Moralese

10.3 Rehabilitace orofaciální oblasti podle Debry Gangaleové

10.4 Odborné vzdělávací kurzy, speciální pomůcky

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

11. Lingvistika ve speciální pedagogice

11.1 Lingvistické interdisciplíny

11.2 Výuka funkčního psaní

11.3 Výuka čtení s porozuměním

11.4 Výuka českého jazyka jako cizího jazyka

11.5 Individuální výuka předmětu český jazyk

11.6 Jazykové zpracování informací z ostatních předmětů

11.7 Získání představy o jazyku jako systému

Doporučená a použitá literatura

Literatura orientovaná klinickolingvisticky:

Literatura orientovaná psycholingvisticky:

Literatura orientovaná neurolingvisticky:

12. Rehabilitace, fyzioterapie a ergoterapie

12.1 Rehabilitace a její koordinace

12.2 Klasifikace funkčních schopností

Mezinárodní klasifikace funkčních schopností, disability a zdraví (MKF)

12.2.1 Důležité pojmy MKF

12.2.1.1 Poruchy tělesných funkcí a struktur

Aktivita a participace

Prostředí

Osobnost

12.2.2 Etické hodnoty rehabilitace

12.3 Léčebná rehabilitace a fyzioterapie

12.3.1 Vývoj oboru léčebné rehabilitace, jeho zařazení a filozofie v kontextu zdravotních věd, pracovníci oboru a jejich kompetence

12.3.2 Obsah a prostředky léčebné rehabilitace

A. Terapie a prevence sekundárních změn, které provázejí základní onemocnění

B. Výcvik kompenzačních mechanismů na úrovni postiženého orgánu

C. Výcvik substitučních mechanismů na úrovni celého organismu

D. Optimalizace tělesné zdatnosti

12.3.3 Fyzikální terapie – druhy, možnosti využití a aplikace

12.3.4 Metodiky kinezioterapie

Nástin vybraných kinezioterapeutických postupů lokálně zaměřených na jednotlivé symptomy

Nástin vybraných ucelených fyzioterapeutických metodik

12.3.5 Fyzioterapie u dětí a mládeže v Jedličkově ústavu a školách v Praze

12.3.6 Fyzioterapie u dospělých pacientů po úrazech mozku na Klinice rehabilitačního lékařství v Praze

12.4 Ergoterapie v rehabilitaci

12.4.1 Co ergoterapie může nabídnout

12.4.2 Ergoterapeutický proces

Fáze ergoterapeutického procesu

12.4.3 Základní oblasti ergoterapie

12.4.3.1 Běžné denní aktivity (ADL)

12.4.3.2 Ergoterapie cílená na postiženou oblast

12.4.3.3 Ergoterapie zaměřená na pracovní začlenění

12.4.3.4 Prolínání ergoterapie a speciální pedagogiky

12.4.4 Odborná příprava a profesionální zaštítění ergoterapie

12.4.4.1 Ergoterapeutické asociace

Doporučená a použitá literatura

13. Zooterapie (animoterapie)

13.1 Úvod

13.2 Definice a terminologie

13.3 Historické pozadí a současné zázemí

13.4 Dělení zooterapie

13.5 Hiporehabilitace

13.5.1 Historie hiporehabilitace

13.5.2 Rozvoj hiporehabilitace ve světě

13.5.3 Rozvoj hiporehabilitace v Čechách

13.5.4 Symbolika koně

OFICIÁLNÍ SLOVNÍK ČHS PRO NÁZVY POUŽÍVANÉ V HIPOREHABILITACI

13.5.5 Základní pojmy a rozdělení hiporehabilitace

13.5.6 Česká terminologie a její anglické ekvivalenty v hiporehabilitaci

13.5.7 Hiporehabilitační tým

13.5.8 Výběr koně pro hiporehabilitaci

13.5.9 Hiporehabilitační středisko

13.5.10 Hipoterapie

13.5.10.1 Působení hipoterapie

13.5.10.2 Průběh hipoterapie

13.5.10.3 Polohy klienta na koni

13.5.10.4 Indikace a kontraindikace v hipoterapii

13.5.11 Aktivity s využitím koní (AVK), terapie s využitím koní pomocí psychologických prostředků (TVKPP)

1. Tělesná stimulace

2. Psychická stimulace

3. Sociální stimulace

4. Preventivní stimulace

13.5.11.1 Průběh a techniky AVK a TVKPP

13.5.12 Parajezdectví

13.6 Canisterapie

13.6.1 Canisterapie – terminologické vymezení

13.6.2 Historie canisterapie

13.6.3 Stručný vývoj canisterapie v ČR

13.6.4 Metody a formy canisterapie

Metody canisterapie

Formy canisterapie

13.6.5 Účastníci canisterapie

Canisterapeutický tým

Kvalifikace v canisterapii

Klient

Zařízení

Rodina

Pes vhodný pro canisterapii

Výběr psa pro canisterapii

13.6.6 Zkoušky canisterapeutického týmu

13.6.7 Využití psa ve zdravotně-sociální oblasti

13.6.8 Indikace a kontraindikace v canisterapii

13.6.9 Využití canisterapie u jednotlivých skupin postižení

13.6.10 Fáze canisterapie

13.6.11 Části canisterapie

13.6.12 Cíle canisterapie

13.6.13 Zásady canisterapie

13.6.14 Techniky canisterapie

Polohování

Hry

13.7 Felinoterapie

13.7.1 Terminologické vymezení

13.7.2 Historie felinoterapie

13.7.3 Felinoterapie ve světě

13.7.4 Felinoterapie v České republice

13.7.5 Metody felinoterapie

13.7.6 Účastníci felinoterapie

13.7.7 Výběr koček pro felinoterapii

13.7.8 Indikace a kontraindikace felinoterapie

13.7.9 Cíle felinoterapie

13.7.10 Význam felinoterapie u seniorů

13.8 Využití dalších zvířecích druhů v zooterapii

Doporučená a použitá literatura

Internetové zdroje

Summary