Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha byla zpracována v rámci projektu specifického výzkumu Katedry politologie FSS MU „Volby, politické strany a prosazování zájmů II.“ (kód MUNI/A/0846/2013).

PhDr. Josef Smolík, Ph.D.

ÚVOD DO STUDIA MEZINÁRODNÍCH VZTAHŮ

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5550. publikaci

Recenzovali:

Mgr. Martin Hrabálek, Ph.D.

doc. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

Mgr. Eva Taterová, M.A.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 232

Vydání 1., 2014

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5131-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Vojtěch Kočí

ISBN 978-80-247-9286-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9287-3 (ve formátu EPUB)

1. Předmluva

Základním cílem této knihy je představit čtenářům vybraná témata mezinárodních vztahů (dále jen MV). Tato kniha je určena nejenom studentům MV či politologie, ale i všem těm, kteří se potřebují rychle zorientovat v oboru MV a chtějí získat základní poznatky o teoriích, problémech a současných diskusích, které se odehrávají nejenom v akademické komunitě, ale také ve veřejném diskurzu. Podstatnou složkou jsou i jednotlivé historické události, na jejichž základě docházelo ke změnám v MV. Některé informace z oblastí MV mohou být také vhodným základem pro humanitární pracovníky, diplomaty, novináře či úředníky. Základní přehled však získají především středoškolští a vysokoškolští studenti, kteří mají zájem se seznámit s MV či vybranými událostmi, které formovaly zejména střední Evropu.

Aby byl text přehledným a konzistentním, budou mít jednotlivé kapitoly podobnou strukturu, což by čtenáři mělo usnadnit lepší orientaci v tomto studijním textu. Každá kapitola se tedy skládá z představení tématu, zpracovaného dílčího tématu, shrnujícího závěru, doporučené literatury k dalšímu studiu a kontrolních otázek, které by měly směřovat k ověření studované látky. Na závěr budou doporučeny i rozšiřující texty či filmy.

Kontrolní otázky v závěru kapitol by měly čtenáře upozornit na základní problémy a podstatné informace z jednotlivých kapitol. Stejně tak by měly ověřit získané znalosti a porozumění textu.

Vzhledem k tomu, že problematika MV vyžaduje i základní znalosti odborného vyjadřování, bude v textu užito také vysvětlujících poznámek, které čtenářům blíže vysvětlí některé termíny, souvislosti či kontext. V žádném případě však tyto vysvětlující poznámky nelze vnímat jako slovník základních pojmů oboru MV (k tomu viz Evans, Newham 1998, Novotný 2004, Kulašik a kol. 2002, Kroupa 2010).

V jednotlivých kapitolách bude popsán obor MV, vznik a vývoj této disciplíny, základní pojmy, ale i výuka tohoto oboru v českém prostředí. Představena budou také vybraná výzkumná pracoviště a jednotlivé časopisy, které se primárně věnují problematice MV. Následně bude diskutován vztah oboru MV k jiným disciplínám, reflektovány budou i významné osobnosti (filozofové, historici, politici ad.), jež se v minulosti podílely na utváření tohoto oboru.

Následující kapitola se bude věnovat historii MV a vývoji těchto vztahů, které mají významné důsledky i pro 21. století. Krátce se zmíníme také o základních jednotkách MV, tj. o národních státech a mezinárodních organizacích. Následně budou představeny také základní teorie MV, tj. realismus, liberalismus, scientismus a marxismus (neomarxismus, kritické teorie). Na základě těchto teorií budou představeny i současné debaty v MV, které se týkají vztahů mezi pozitivisty a postpozitivisty, neorealismem a neoliberalismem a mezi příznivci liberálního konstruktivismu a radikálního postpozitivismu.

Další kapitola se bude věnovat zahraniční politice a prosazování národních zájmů. Představeny budou jednotlivé zahraničněpolitické koncepce národních států a strategie, které jsou reálně užívány k prosazování národních zájmů. Popsána bude i moc v MV či moc médií. Následně se bude text věnovat definici konfliktu v MV a strategiím jejich řešení. Následující kapitoly se budou zabývat mezinárodními vztahy v průběhu 20. století a na počátku 21. století. Právě v těchto místech však bude patrné, že z hlediska rozsahu celého textu se jedná především o mozaiku představovaných témat a problémů.

Závěr knihy se zaměří na deskripci vybraných témat mezinárodní politické ekonomie (IPE), na důsledky globalizace v oblasti MV a na problematiku evropské integrace.

Je zřejmé, že MV jsou komplikovanou oblastí. Samotné prostředí mezinárodní politiky na začátku 21. století je mnohem dynamičtější, než jak tomu kdy bylo v minulosti, což je způsobeno mnoha faktory, z nichž lze zmínit například zvýšení komunikace, vzájemné ekonomické propojení států i jednotlivých organizací atp. Oproti předchozímu nazírání na MV lze také registrovat nové aktéry, například nadnárodní korporace, soukromé armády (soukromé bezpečnostní agentury působící v ozbrojených konfliktech), mafie či mezinárodní organizace, které si utváří vztahy s původními jednotkami MV, tj. se státy.

Také vzhledem k rozsahu prezentovaného textu lze konstatovat, že tato stručná monografie nemá ambici suplovat stěžejní monografie oboru či konkrétněji zaměřené studie týkající se jednotlivých témat MV, a proto je nutné jej vnímat jako vybrané kapitoly MV.

Z toho je zřejmé, že tento text čtenářům poskytne pomyslný první krok k pochopení této mnohem komplikovanější problematiky. Lze však doufat, že nezůstane pouze u kroku prvního, ale že tento stručný studijní text u čtenářů vyvolá hlubší zájem o zmíněnou problematiku, která souvisí jak s oborem MV, tak i politologií či regionálním rozvojem.

V závěru budou vysvětleny zkratky užívané v samotném textu, které se většinou vztahují k problematice mezinárodních organizací, smluv, aliancí atp. S některými zkratkami se běžný čtenář setkává na stránkách denního tisku, nicméně některé nejsou běžně užívány či jsou užívány pouze v komunitě odborníků z MV. Tato stručná kniha vychází ve velké míře především z českých autorů, jež v oblasti MV, politologie či historie dlouhodobě publikují, pedagogicky i vědecky působí (jedná se mj. o V. Nálevku, M. Strmisku, Š. Waisovou, P. Pšeju, N. Hynka, P. Druláka, R. Drulákovou, P. Kratochvíla, J. Eichlera, M. Kořana, V. Beneše, M. Mareše, V. Havlíka, P. Fialu, M. Pitrovou, O. Krpce, O. Krejčího, P. Baršu, O. Císaře, P. Suchého, P. Zemana, M. Romancova, B. Plechanovovou, T. Šmída, Z. Kříže, F. Tesaře, ad.). Tato skutečnost svědčí o tom, že obor MV je v České republice již oborem etablovaným, institucionalizovaným a respektovaným. Dalšími zdroji jsou původní texty zahraničních autorů, případně jejich práce přeložené do češtiny v několika posledních letech. Kniha také navazuje na skripta Úvod do studia mezinárodních vztahů: vybraná témata vydaná na FRRMS Mendelovy univerzity.

Nezanedbatelným inspiračním zdrojem také byly diskuse se studenty Fakulty regionálního rozvoje a mezinárodních studií (dále jen FRRMS) Mendelovy univerzity v kurzu Mezinárodní vztahy a diskuse se studenty oboru Bezpečnostní a strategická studia na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity.

Závěrem lze konstatovat, že problematika MV skýtá i prostor pro dezinterpretace a názorové (ideologické) střety, které vyplývají ze samotné podstaty popisované problematiky. Také této skutečnosti bychom si měli být vědomi. Problematika MV by měla být studována maximálně objektivně, nicméně s kritickým nadhledem.

Josef Smolík

2. Uvedení do problematiky oboru, výuka mezinárodních vztahů v ČR, výzkumná pracoviště a vztah k jiným oborům

Představení tématu

Tato kapitola se zaměří na základní představení oboru MV, na jednotlivá pedagogická i vědecká pracoviště. Dvě podkapitoly se věnují na dvě dynamicky se rozvíjející oblasti MV, bezpečnostní studia a rozvojová studia.

Zpracování tématu

Správný student mezinárodních vztahů (dále jen MV) potřebuje mít znalosti mezinárodních dějin, práva, ekonomiky a stejně tak i zahraniční politiky a mezinárodní politiky (Wilkinson 2007: 1).

Většinou jsou však MV pojímány jako součást politické vědy (politologie)[1]. Politická věda se jako samostatný obor sociálních věd začíná formovat přibližně o tři dekády dříve, než vzniklo první pracoviště MV (1919)[2], a to v průběhu osmdesátých let 19. století (první samostatná katedra politické vědy vznikla na Kolumbijské univerzitě v roce 1880). Podle rozlišení UNESCO z roku 1948 jsou mezinárodní vztahy, vedle politické teorie, vládnutí, politických institucí a stran, skupin a veřejného mínění jednou ze čtyř základních kategorií, či lépe řečeno oborů politické vědy. Mezinárodní vztahy se pak podle zmíněné kategorizace UNESCO dále člení na mezinárodní politiku, mezinárodní organizace a správu (administration) a mezinárodní právo (Waisová 2009: 17).

Současný vztah mezi politologií a MV bychom mohli popsat jako rovnocenné partnerství, které zeslabuje či zesiluje v závislosti na tematické oblasti, přičemž existují témata (např. analýza zahraniční politiky), jež stojí na rozmezí oborů a nelze je výhradně označit ani jako politologická, ani jako mezinárodněvztahová (Waisová 2009: 18). V minulosti diskuse probíhaly mezi těmi, kteří se domnívali, že MV jsou nedílnou součástí politologie, a těmi, kteří zastávali stanovisko, že oblast MV je autonomní vědou, respektive průsečíkem věd či vědou interdisciplinární, nezávislou na politologii. Obě extrémní pozice byly oslabovány od přelomu šedesátých a sedmdesátých let 20. století, kdy se v rámci studia politických vztahů objevily globální statistické analýzy, nový institucionalismus, teorie komunikace (K. W. Deutsch), systémový přístup (D. Easton) a teorie závislosti, jejichž východiska sdílejí jak MV, tak politická věda (viz Cabadová, Waisová 2007: 385).

Přesná a respektovaná definice oboru MV neexistuje, stejně jako neexistuje soubor jednotlivých témat charakteristických pro obor MV.

Slovníková definice MV tvrdí, že oblastí zájmu obecně jsou vztahy a také věda, která se jimi zabývá. Jedná se tedy o:

- • Souhrnný název pro komplex politických, diplomatických, právních, hospodářských, vojenských, kulturních a dalších vztahů mezi státy a skupinami, přičemž základními subjekty MV jsou státy[3], které vytvářejí různá seskupení a spojenectví. Vedle států hrají v MV určitou roli také mezinárodní a nadnárodní organizace, a to jak vládního, tak i nevládního charakteru. Význam mezinárodních organizací stoupá zvláště v posledních desetiletích v souvislosti s pokračující ekonomickou a politickou integrací států. Mezinárodní vztahy se realizují především ve formě diplomatických, obchodních a vojenských styků. Jejich rámec vymezuje zahraniční politika jednotlivých států.

- • Název vědní disciplíny, která se věnuje vztahům mezi státy. Je to transdisciplinární obor, jenž se zabývá uvedenými vztahy z hlediska politologického, právního, historického, ekonomického apod. (Žaloudek 1999: 260, srov. Evans, Newham 1998: 274–275).

Za jistý terminologický paradox lze považovat i samotný název oboru, který by se měl dle názvu věnovat vztahům mezi národy. Nicméně se jednalo (a jedná) především (ale nejenom pouze) o vztahy mezi národními státy. Přesto s rozšiřováním agendy do popředí vystupují další jednotky spadající do oblasti MV. Jedná se především o mezinárodní organizace, nevládní organizace, ale i nadnárodní společnosti, jejichž ekonomický vliv je často srovnatelný se samotnými státy.

Dříve tato oblast byla pojímána jako mezinárodní politika. Mezinárodní politika se zabývala podstatně užší tematickou oblastí než dnešní MV. Jejím cílem bylo studovat zahraniční politiku států a faktory, které na ně působí, jako například diplomacii, propagandu, embargo nebo války. Mezinárodní politiku tedy definujeme jako sumu zahraničních politik a strategií jednotlivých států (Novotný 2010: 158).

Existuje teorie, která mezinárodní politiku chápe jako komplex zahraničních politik nejen jednotlivých států, ale stále více také nadnárodních organizací a seskupení. Celek mezinárodní politiky je výsledkem složitého vzájemného působení uvedených objektů (Žaloudek 1999: 257).

Obor MV se po staletí zabýval válečnickými a strategickými dovednostmi, a proto je podstatná i provázanost MV s bezpečnostními a strategickými studiemi. Pro zjednodušení této problematiky lze základní náplň MV rozdělit přibližně do tří poměrně širokých oblastí: (1) mezinárodní politické vztahy, (2) mezinárodní ekonomické vztahy a (3) mezinárodní právo[4]. Mezinárodní právo je hledáním norem a zvyklostí, které by určovaly a řídily vztahy mezi jednotlivými státy.

Mezinárodní právo se podle kontextu může vztahovat zvlášť, nebo v kombinaci k některé ze čtyř odlišných oblastí.

1. 1. Pozitivní mezinárodní právo je soubor určitých dohod (smluv, konvencí, deklarací, protokolů), které státy mezi sebou uzavřely a jimiž jsou na základě svého souhlasu vázány.

2. 2. Obyčejové mezinárodní právo je nepsaný souhrn zvykového chování zachovávaný na základě neformálního konsenzu.

3. 3. Principy mezinárodního práva jsou takové obecné principy – jako je například princip „lidskosti“ ve válečném právu, – jež jsou zachovávány jako základ obyčejového i pozitivního mezinárodního práva.

4. 4. Teorie mezinárodního práva je doménou skupiny vědců veřejného mezinárodního práva (jde o obdobu právní vědy v domácím právu).

Ačkoli se dnes mezinárodní právo opírá o všeobecný konsenzus národů po celém světě, lze říci, že je produktem západní kulturní zkušenosti a její reflexe (Johnson 2003a: 293–295).

Také lze konstatovat, že agenda MV není zcela statická. To samozřejmě souvisí s prvky, které spadají do agendy MV. Nejčastěji se v této souvislosti hovoří o postupném rozšiřování pojetí MV od úzkého, tradičně státocentrického pojetí MV jako diplomaticko-strategických vztahů států, směrem k inkluzivnímu, širokému pojetí, jež zahrnuje přeshraniční transakce jakéhokoliv druhu a kde státy již nejsou jedinými aktéry. Původně se tedy MV, jak již výraz „mezinárodní“ napovídá, omezovaly na vztahy mezi státy, primárně pak vztahy diplomatické, vojenské a strategické (Druláková, Dubský, Knotková, Trávníčková 2008: 7).

V rámci širší definice MV se již nesledují pouze diplomaticko-strategické vztahy mezi státy, ale veškeré, zejména společenské vztahy mezi jednotlivými aktéry, tj. vztahy vojenské, politické, hospodářské, sociální, kulturní, ekologické, vědecké atd. (Druláková, Dubský, Knotková, Trávníčková 2008: 7).

Jak tvrdí Hollis a Smith (2000: 27), MV se jako svébytný obor vynořily v důsledku první světové války. V předchozích staletích MV porůznu spadaly do sféry působnosti práva, filozofie, historie a jiných disciplín, z nichž každá měla svůj specifický pohled na svět. Odkaz těchto počátků přetrvává; a tak nikdy nedošlo ke shodě v takových věcech, jako je povaha mezinárodních záležitostí, správná metoda jejich studia či rozsah prvků, anebo které teorie, jež se mezinárodními záležitostmi zabývají, se musejí brát v úvahu. MV zahájily svou existenci (a mnozí by řekli, že takové jsou stále) spíše jako obor interdisciplinární než jako samostatná vědní disciplína. Waisová (2009: 19) upozorňuje také na procesy demokratizace a zprůhlednění tvorby mezinárodní i zahraniční politiky. Ke „zlidštění“ mezinárodní a zahraniční politiky a zvýšení zájmu o tyto oblasti přispěl velkou měrou také rozvoj komunikačních prostředků a médií a růst gramotnosti.

Obor MV lze považovat za propojený a čerpající z jiných oborů či vědních disciplín (např. politologie, bezpečností studia, právo, psychologie, sociologie, filozofie, historie, demografie atp.) a rovněž obsahují i některé subdisciplíny jako zahraničněpolitická analýza (foreign policy analysis), výzkum problematiky míru (peace research), strategická studia, studia konfliktu, geopolitika a celá řada dalších (k tomu srov. Waisová 2009, Eichler 2006a, Drulák 2003, 2011 ad.). Velmi rozsáhlým a především významným podoborem je také mezinárodní politická ekonomie (international political economy, IPE, blíže viz kapitola 12).

V současné době jsou jako podobory MV akceptovány například diplomatická studia, environmentální studia, feministická a genderová studia, analýza zahraniční politiky, (globální) rozvojová studia, lidská práva, mezinárodní právo, mezinárodní organizace, mezinárodní politická ekonomie, (mezinárodní) bezpečnostní studia, mírová studia a řešení konfliktů či mezinárodní politická sociologie (viz Waisová 2009: 17–18, Cabadová, Waisová 2007: 389). V souvislosti se zaměřením trendů v rámci MV budou v kapitolách 2.1 a 2.2 popsány samostatně dva výrazné podobory, tj. bezpečnostní a strategická studia a rozvojová studia.

Mezi nejvlivnější autory oboru MV patří John Vincent, Kenneth Waltz (nejcitovanější autor vůbec), Robert O. Keohane, Robert Gilpin, Bertrand Badie, John G. Ruggie, Hayward Alker, Nicholas G. Onuf, Alexander Wendt, Jean B. Elshtainová, R. B. J. Walker, James Der Derian (blíže viz Neumann, Waever 2005). K významným zahraničním pracovištím patří například:

Mezinárodní institut pro výzkum míru (The International Peace Research Insitute in Oslo; PRIO), který vydává Journal of Peace Research. V roce 1964 vznikla v nizozemském Groningenu Mezinárodní asociace pro výzkum míru (International Peace Research Association). V roce 1966 byl ve Švédsku založen Stockholmský mezinárodní institut pro výzkum míru (Stockholm International Peace Research Institut; SIPRI). SIPRI se stává jedním z prvních výzkumných ústavů, které vytvářejí komplexní soubory a přístupné databáze dat o mezinárodních konfliktech, jejich příčinách, zbrojení a odzbrojení, národních bezpečnostních politikách atd. Tyto výzkumy pak publikuje v ročence Yearbook of World Armaments and Disarmament (Waisová 2009: 47, srov. Eichler 2006a).

Jako další významná pracoviště lze uvést například International Institute for Strategic Studies (IISS), Copenhagen Peace Research Institute[5] (COPRI), Gosudarstvennyj Institut meždunarodnych otnošenij (GIMO) v Moskvě, Institut Francois des Relations Internationales (IFRI) v Paříži, Hesenská nadace pro výzkum míru a konfliktů (HSFK) atp. (srov. Eichler 2006a, Waisová 2003, 2009).

Jak se vyvíjel obor MV v Československu a jaký je stav této vědní disciplíny v České republice (ČR)?

V Československu se obor mezinárodních vztahů rozvíjel od počátku meziválečného období. Tento vývoj (podobně jako vývoj dalších sociálních a humanitních věd) byl však na několik desetiletí narušen komunistickou nadvládou a sovětskou politikou. Vývoj oboru MV tak můžeme, v souladu s politickým vývojem našeho státu, rozdělit do několika jasně časově vymezených období (viz Drulák 2002):

- • období meziválečného Československa (1918–1938/1939);

- • krátké období po druhé světové válce (1945–1948);

- • stalinistické období (1948 – druhá polovina padesátých let 20. století);

- • reformní období (konec padesátých let – konec šedesátých let);

- • normalizace a stagnace (sedmdesátá a osmdesátá léta);

- • období rozvoje disciplíny po roce 1989 (Waisová 2009: 52, srov. Drulák 2002).

Krátce po osvobození v roce 1945 vzniká Vysoká škola politická a sociální, ta byla zrušena po únoru 1948. Ve školním roce 1949/1950 vznikla pod kádrovým dohledem ÚV KSČ Vysoká škola politických a hospodářských věd (VŠPHV). Výsledky příležitostných výzkumných projektů v té době byly hodnoceny pouze z hlediska jejich politického významu v kontextu studené války, tj. především jako bezprostředně využitelné příspěvky k boji se západním imperialismem (blíže viz Drulák 2002: 44).

Významným milníkem byl rok 1957, kdy byl založen Ústav pro mezinárodní politiku a ekonomii (ÚMPE) jako výzkumný ústav ministerstva zahraničních věcí. Podobné ústavy začaly vznikat i v dalších zemích východního bloku a MV se začaly prosazovat jako autonomní obor. V rámci ÚMPE vzniklo první vědecké pracoviště, které se věnovalo otázkám mezinárodní politiky a ekonomie. Výzkum MV v Československu byl však na přelomu padesátých a šedesátých let nadále tematicky orientován podle diktátu a požadavků komunistické strany (Drulák 2002: 45).

Základním problémem komunistických systémů byla neschopnost sebereflexe, vyplývající z přesvědčení, že pravda byla jednou provždy odhalena klasiky marxismu-leninismu. Reflexe a případné přehodnocení dogmatu se tak stávaly a priori nepravdivými a škodlivými (Drulák 2002: 42).

V roce 1965 vznikla Česká společnost pro politické vědy,[6] která se ještě téhož roku stala členem Mezinárodní asociace pro politické vědy (IPSA). V roce 1966 začal pod redakcí Jaroslava Šedivého vycházet čtvrtletník Mezinárodní vztahy (viz níže) (Waisová 2009: 33, Drulák 2002: 45).

Rozvoj MV jako oboru byl narušen rokem 1968 a následnou normalizací. V roce 1970 je ÚMPE zrušen a místo něj vzniká normalizovaný Ústav mezinárodních vztahů, což až do roku 1989 znamená konec pokusů o svobodný výzkum MV (srov. Drulák 2002).

Změnu podmínek pro studium a rozvoj výzkumu v oboru MV přinesl teprve rok 1989, který přinesl rozpad východního bloku a zánik hegemonického diktátu Sovětského svazu. V Československu a následně v České republice se během devadesátých let postupně utvářely skupiny institucí a center, které se zabývají výzkumem[7] MV. Na jedné straně jsou to instituce podporované a financované státem, respektive z veřejných prostředků (např. Ústav mezinárodních vztahů, jenž je napojen na ministerstvo zahraničních věcí, či bývalý Ústav strategických studií, který fungoval pod Vojenskou akademií v Brně), na druhé straně jsou to instituce občanské společnosti financované z grantů a darů (kupř. Mezinárodní politologický ústav v Brně, Asociace pro mezinárodní otázky, Centrum pro ekonomiku a politiku, Institut pro evropskou politiku a ekonomiku). Vedle institucí a center pro studium MV se začaly na českých univerzitách objevovat katedry politologie a mezinárodních vztahů. Mezi nejvýznamnější katedry patří bezpochyby katedra mezinárodních vztahů a evropských studií na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně, katedra politologie a evropských studií na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci, Institut mezinárodních studií a katedra mezinárodních vztahů na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy, Středisko mezinárodních studií Jana Masaryka na Fakultě mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické v Praze a katedra politologie a mezinárodních vztahů na Fakultě filozofické Západočeské univerzity v Plzni (Waisová 2009: 54, srov. Drulák 2008, Šanc 2009).

V České republice se v současnosti výzkum a výuka mezinárodních vztahů rozvíjejí jak na úrovni samostatných kateder MV, tak i v rámci kateder politologie. Nicméně téměř všude je výzkum MV chápán jako multidisciplinární, čerpající inspiraci z různých oborů sociální věd a rozšiřující dřívější úzké zaměření na otázky války a míru o další aspekty mezinárodních vztahů (Drulák 2011: 356).

Jak již bylo výše zmíněno, česká politologická komunita vždy vnímala MV jako součást (či podobor) politické vědy (srov. Šanc 2009).

Nutné je také konstatovat, že velká část českých autorů a badatelů, kteří se věnují problematice MV (a nejsou přímo absolventi oboru MV), jsou vzděláním politologové, případně historici.

Během relativně krátké historie politické vědy v českém prostředí jsme svědky „emancipačních tendencí“ MV, za které můžeme považovat vznik specializovaných pracovišť (často oddělením od pracoviště politologického) nebo samostatných studijních oborů (Šanc 2009: 20).

Tzv. vyčleněním nového pracoviště vznikla například Katedra mezinárodních vztahů a evropských studií na Fakultě sociálních studií MU. Vznik tohoto pracoviště zaštítil významný český politolog P. Fiala.

Katedra zajišťuje v současnosti výuku několika studijních oborů – Mezinárodní vztahy (Bc., Mgr., Ph.D.), Evropská studia (Bc., Mgr., Ph.D.), včetně navazujícího magisterského oboru Mezinárodní vztahy a evropská studia a čtyřsemestrálního magisterského oboru vyučovaného v anglickém jazyce European Politics (Šanc 2009: 80).

Podobný vývoj byl patrný i na Institutu politologických studií Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy. Již v roce 1994 vznikl Institut mezinárodních studií (IMS), který se v pedagogické rovině zaměřil na mezinárodní teritoriální studia (viz Šanc 2009: 123). V současnosti Katedra politologie společně s Katedrou mezinárodních vztahů IPS zajišťují výuku bakalářského oboru Politologie a mezinárodní vztahy, dvou navazujících magisterských oborů (Politologie a Mezinárodní vztahy) a dvou oborů doktorských (Politologie a Mezinárodní vztahy), dále navazujícího magisterského oboru Bezpečnostní studia a navazujícího magisterského oboru vyučovaného v angličtině International Economic and Political Studies (Šanc 2009: 129).

Na dalších pedagogických pracovištích je problematika politologie a MV zaštítěna jednou katedrou. Jedná se například o Katedru politologie a evropských studií FF Univerzity Palackého v Olomouci nebo o Katedru politologie a mezinárodních vztahů FF Západočeské univerzity v Plzni (srov. Šanc 2009). Za jedno z nejmladších pracovišť v České republice, které se zabývá problematikou MV, lze také považovat FRRMS, kde se realizuje bakalářské studium Regionálního rozvoje a Mezinárodních teritoriálních studií a magisterské studium Mezinárodní rozvojová studia.

Problematika MV je rovněž vyučována na soukromých vysokých školách. Jako příklad lze uvést Vysokou školu evropských a regionálních studií v Českých Budějovicích, která má akreditováno bakalářské studium v programu Bezpečnostní právní činnost a Mezinárodní teritoriální studia. Dalším pracovištěm je i CEVRO Institut, kde je realizován bakalářský studijní obor Politologie a mezinárodní vztahy (blíže viz Šanc 2009: 168–169).

Kromě pedagogických pracovišť existují také vědecko-výzkumná pracoviště zaměřující se na problematiku MV. Nejprestižnějším pracovištěm je bezpochyby Ústav mezinárodních vztahů (ÚMV), který lze definovat jako veřejnou výzkumnou instituci zaměřující se na výzkum v oblasti MV zahraničních věcí České republiky. Posláním ÚMV je především zajišťovat aktivity spojené s výzkumem oboru MV, usilovat o zvyšování kvality a prestiže české vědy, napomáhat při formulaci a provádění zahraniční politiky České republiky a zvyšovat povědomí o problematice MV mezi odbornou a laickou veřejností. K hlavním aktivitám ÚMV patří základní a aplikovaný výzkum MV, publikační činnost (vydávání monografií, sborníků a článků), organizování workshopů, seminářů, konferencí, spolupráce s vládními i nevládními organizacemi a provozování veřejné knihovny. Pro studenty ÚMV nabízí vzdělávací činnost ve formě stáží.

ÚMV také vydává tři periodika, která se problematice MV věnují na značně rozdílných úrovních. Prvním časopisem je měsíčník Mezinárodní politika (od roku 2013 v databázi Scopus), který je určen široké čtenářské veřejnosti. Tento měsíčník se věnuje především aktuálním zahraničněpolitickým otázkám, trendům atp. Také proto Mezinárodní politika přináší především kratší články, glosy, polemické komentáře, případně jsou komentovány dokumenty vztahující se k problematice MV. Další položkou jsou i odborné recenze vydaných knih. Odbornějšími a teoretičtějšími časopisy jsou Mezinárodní vztahy či Perspectives – Review of International Affairs (srov. Dočekalová, Švec a kol. 2010: 28).

K dalším časopisům s tematikou MV patří například Politologický časopis, Politologická revue, Politics in Central Europe, Obrana a strategie (v databázi ERIH), Vojenské rozhledy či Bezpečnostní teorie a praxe (srov. Waisová 2009). K dalším odborným časopisům patří i on-line periodikum Středoevropské politické studie (www.cepsr.com).

Waisová (2009: 23) správně upozorňuje také na kulturní závislost oboru MV, což je reflexe skutečnosti, že jazykem MV a mezinárodní politiky se stala angličtina. V anglickém jazyce jsou publikovány hlavní odborné časopisy i nejvýznamnější publikace, přičemž angličtina nezadržitelně proniká také do terminologie MV (viz Waisová 2009: 23). Tato skutečnost může sehrávat svou roli i v případě fenoménu „etnocentrismu“, kdy se část západních vědců vyjadřuje (a činí závěry) ke kulturně odlišným oblastem, čímž mohou vznikat nejasnosti z hlediska popisované reality.[8]

Mezi nejstudovanější tematické oblasti patří, jako již tradičně, otázky války, míru a bezpečnosti, ale také problematika zahraniční politiky, mezinárodních organizací, mezinárodních ekonomických vztahů, regionální integrace[9] a mezinárodního práva (viz Drulák 2011).[10]

Samotnou kapitolou je i metodologie MV. Aniž bychom chtěli rozebírat konkrétní případy, lze konstatovat, že metodologické přístupy MV přebírají přístupy jiných sociálních věd. Za dva základní přístupy lze považovat kvantitativní a kvalitativní přístupy. V mezinárodních vztazích se uplatňují oba přístupy. Každá metodologie se opírá o určité metody a techniky sběru a vyhodnocování dat, k nimž patří například strukturovaný rozhovor, neformální rozhovor, zúčastněné pozorování, analýza dokumentů či analýza komunikace. Kvalitativních metod jsou desítky a jejich představení přesahuje rámec výkladu (např. případová studie, diskurzivní analýza, zakotvená teorie atd.) (podrobněji k tomu viz Drulák a kol. 2008).

V této souvislosti se uvádějí i standardy použitelné při posuzování kvality interpretativního výzkumu. Jedná se zejména o triangulaci[11], sebereflexi výzkumníka, důvěryhodnost, poctivost a respekt ke zkoumaným subjektům (Drulák 2008: 26).

Ke kvantitativním přístupům patří sledování kauzality, statistické operace (např. korelační analýzy, lineární regrese, regresní analýza) atp. (více viz Hendl 2006, Drulák a kol. 2008).

Závěrem lze konstatovat, že přístupů k výzkumu reality v MV je více, což se odráží i v užívaných paradigmatech. MV jsou oborem, který rozhodně má co sdělit veřejnosti i v 21. století.

Souhlasit lze s Drulákem (2009), že český obor MV dosáhl významných úspěchů a pod heslem „návrat do Evropy“ se podařilo v českých podmínkách položit institucionální i intelektuální základ této disciplíny.

2.1 Bezpečnostní a strategická studia (BSS)

Mezi nejdynamičtěji se rozvíjející podobory MV v posledních letech patří i bezpečnostní a strategická [12] studia [13] (srov. Evans, Newham 1998: 496).

V MV je bezpečnost vymezována jako základní hodnota a nejvyšší cíl každého státu či bezpečnostního společenství sdružujícího více států. Bezpečnost jako stav je nejčastěji vysvětlována jako nepřítomnost či neexistence ohrožení nejvyšších hodnot státu či společenství. Stát je bezpečný v tom případě, když je zajištěna obrana jeho území a hodnot, které se na něm nacházejí, fungování jeho institucí a ochrana obyvatelstva. Pokud jde o státy, hovoří se o objektivním a subjektivním smyslu jejich bezpečnosti. První z těchto případů znamená, že hodnoty, které sdílí společnost, nejsou vystaveny žádné přímé hrozbě. A subjektivní smysl znamená, že neexistuje strach, že by se tyto sdílené hodnoty mohly stát předmětem útoku. Z toho se pak odvozují základní otázky: jaká nebezpečí by mohla ohrozit bezpečnost státu a jeho přežití, jak by se mohla projevit, jak je třeba jim čelit. Úsilí každého státu o zajištění vlastní bezpečnosti se zaměřuje na tři hlavní cíle. Prvním cílem je eliminace možných hrozeb, ať už mají vojenský, nebo nevojenský charakter. Druhým je zajištění vnitřního pořádku a soudržnosti, která je tím pevnější, čím zřejmější je kolektivní charakter přijímaných rozhodnutí. A konečně třetí cíl je spojen se zajištěním spravedlnosti a bezpečnosti občanů. Také bezpečnost států může být vymezována negativně, nebo pozitivně. Podle negativního vymezení je bezpečnost stavem, za něhož stát není vystaven žádné přímé a naléhavé hrozbě a nejsou zpochybněny myšlenky, na kterých byl založen.

O pozitivním vymezení bezpečnosti států či bezpečnostních společenství lze hovořit v tom případě, když je zajištěna obrana jejich území a hodnot, které se na něm nacházejí, když mohou fungovat jejich instituce a je ochráněno jejich obyvatelstvo. Velmi důležitým prvkem bezpečnosti států jsou také myšlenky, na nichž byly založeny (Eichler 2006a: 8).

Agenda BSS se nejčastěji překrývá s MV, které často zkoumají fenomény, jako jsou válka (a konkrétní válečné konflikty), mírové procesy (především v rámci tzv. mírových studií, tj. Peace Research[14]), použití síly, mezinárodní konflikty (zajména v rámci výzkumu a řešení konfliktů, tj. Conflict Studies) a rizika, smlouvy o odzbrojování (SALT, INF, START), etnické konflikty atp. Stejně tak lze konstatovat, že agenda BSS se stále rozšiřuje, což vede k tomu, že jsou zkoumány a analyzovány i takové fenomény, jako je například organizovaný zločin, mezinárodní terorismus, nedostatek potravin, epidemie a pandemie atp. (srov. Mareš, Zeman 2010, Hodač, Kotrba 2011, Brzezinski 2004).

Bezpečnostní studia můžeme chápat ve vztahu k MV jako jejich podobor, který využívá analytický rámec oboru, jeho základní terminologii[15] a metody (k tomu srov. Suchý 2003, Waisová 2003, Drulák 2008, Střítecký 2009).

BSS se rozvíjela především po druhé světové válce. V USA a v západní Evropě vznikala první odborná pracoviště, která se zabývala především agendou vztahu mezi Východem (reprezentovaným Varšavskou smlouvou) a Západem (reprezentovaným NATO). Po celé období studené války se BSS zaměřovala především na vojenský rozměr bezpečnosti a na vojenské nástroje bezpečnostní politiky[16]. Po skončení studené války se BSS stále více soustřeďují na ekonomickou, ekologickou a sociální bezpečnost. Staly se předmětem práce řady specializovaných pracovišť při NATO, ZEU (Ústav bezpečnostních studií v Paříži) a při ministerstvech obrany téměř všech členských států NATO (Eichler 2006a: 33, srov. Eichler 2009: 60).

Z vědeckého hlediska je fenomén bezpečnosti multidisciplinárním polem, které z různých aspektů zkoumá právní věda, kriminologie, sociologie, sociální psychologie[17], historie, správní věda i politologie.

Na tomto místě lze například uvést původně psychologický koncept „hierarchie bezpečnosti – analogie s Maslowem“. Americký psycholog Abraham Maslow, představitel humanistické školy, je autorem pro psychology známé teorie hierarchického uspořádání potřeb neboli jejich stupňovitého řazení od nejnižších až po nejvyšší (tzv. vrcholné potřeby nebo též metapotřeby). Podstatné přitom je, že jedinec dospívá k vyšším potřebám až tehdy, dosáhl-li během svého života uspokojení potřeb nižších (toto se však mění, je to dynamický proces). Neuspokojení níže stojící potřeby bezpečí jej natolik zaměstnává (trápí, zatěžuje), že se mu jaksi nedostává kapacit a sil pozvednout se na vyšší úroveň. Něco takového však znamená vážnou újmu; jedinec je v určitém smyslu slova jako osobnost poškozen, deformován (srov. Mareš, Zeman 2010: 15–16).

Na Maslowově konceptu nejsou pro nás podstatné odborné spory v pojmenování a upřesňování jednotlivých potřeb. Inspirativními jsou jeho základní paradigmata: Vyšší potřeby jako motivy činnosti vystupují teprve tehdy, když jsou alespoň relativně uspokojeny potřeby nižší (bazálnější). Je-li dosaženo určitého stupně potřeb, nastupuje zpravidla úsilí o dosažení nejbližšího vyššího stupně. Necháme-li se v bezpečnostních studiích inspirovat Maslowovými koncepty, znamená to představit si analogický obrázek pyramidy, jejíž jednotlivá patra obsadí různé významy mnohovýznamového pojmu bezpečnost. Spodním patrem pyramidy budiž „tvrdá bezpečnost“. Tím je myšlena bezpečnost týkající se ohrožení (a záchrany) lidských životů, vážného poškození zdraví a vážných škod na hmotném majetku veřejném i soukromém. Ohrožení, na jejichž významu se shodne více méně celá populace a na něž reaguje právní řád, ohrožení, jež se všeobecně pokládají za nejdůležitější a primární a která jistě „má hlídat stát“ (nikoli jen vojensky!). Následujícím patrem je „měkká bezpečnost“. Sem jsou kladeny například dopravní situace, sjízdnost silnic, lokálně propuknuvší infekční onemocnění atd. Zda má být výhradním hlídačem či garantem „měkké bezpečnosti“ stát, je do jisté míry sporné a je předmětem politického diskurzu (Mareš, Zeman 2010: 16).

Nejdůležitější na této modelové představě je to, co per analogiam s Maslowem každé použití znaku pyramidy znamená – jestliže nestojí tato základna (pokud není naplněna tato potřeba, jestliže není cosi základní), není možné stavět (žádat, zajišťovat) patro následující (Mareš, Zeman 2010: 17).

Nutné je také poznamenat, že základní termín, tj. bezpečnost, je vymezován většinou negativně, tzn. ve vztahu k neexistujícím hrozbám či rizikům. Odborný pojem bezpečnost se vztahuje především k absencím hrozeb (podrobněji viz Eichler 2006a).

Pozitivní vymezení bezpečnosti se vždy vztahuje ke konkrétnímu předmětu, k věci, člověku, obci, státu nebo bezpečnostnímu společenství. Nejbezpečnější je ten subjekt, který má zajištěno své přežití a možnosti dalšího rozvoje. Bezpečnost bývá často vysvětlována jako absence negativních stavů. To znamená, že bezpečný je ten subjekt, jenž je mimo dosah přímých a naléhavých hrozeb, nebo je před možnými hrozbami spolehlivě chráněn (Eichler 2006a: 7).

Bezpečnost lze tedy charakterizovat jako stav, kdy se individua, skupiny a státy necítí ohrožené vážnými hrozbami, popřípadě se před nimi považují za účinně chráněné a svoji budoucnost mohou vytvářet podle vlastních představ. Stupeň bezpečnosti, popřípadě ohrožení závisí dalekosáhle na subjektivních pocitech, historických zkušenostech pojetí sama sebe a vztahu k okolnímu prostředí. Tato skutečnost souvisí i s adaptací člověka v prostředí. I z toho důvodu se také bezpečnost člení na objektivní a subjektivní.

Objektivní bezpečnost je stav, kdy neexistuje jakékoliv reálné nebezpečí, hrozba, riziko.

Subjektivní bezpečnost je stav, kdy může existovat hrozba, ale subjekt (jedinec, skupina, stát) tento stav neprožívá a cítí se bezpečně. Je zde patrná absence strachu z nebezpečí – buď reálného, či nereálného (srov. Mareš, Zeman 2010).

Podstatný je i prvek relativity bezpečnosti, protože bezpečnost nemůže být nikdy absolutní, protože je přímo úměrná hrozbám a rizikům. Na bezpečnost nelze nahlížet z krajních poloh – tedy tak, zda je zajištěna úplně, nebo vůbec. Žádný stát nemůže dosáhnout stavu absolutního zajištění své bezpečnosti. Většinou je bezpečnost zajištěna více nebo méně. I když ji nelze nikdy exaktně změřit, a proto relevantní otázka nejčastěji zní, kolik bezpečnosti postačuje (Eichler 2006a: 8–9).

Pojem bezpečnost bývá doplňován různými adjektivy, která se vztahují především k charakteru (původu):

- • hrozeb, které bezpečnost ohrožují;

- • objektů, jejichž bezpečnost má být chráněna;

- • opatření, nástrojů či institucí, které mají bezpečnost zajišťovat a chránit.

Vymezovány jsou různé druhy bezpečnosti: vnitřní (tato bezpečnost je synonymem pro bezpečnost policejní), vnější (synonymum pro bezpečnost vojenskou), ekologická, sociální, hospodářská, mezinárodní a tak dále (adjektiv je téměř nekonečno).

Dle počtu aktérů lze rozdělit bezpečnost na:

- • individuální;

- • skupinovou;

- • národní;

- • mezinárodní;

- • globální (srov. Mareš 2002, Škvrnda 2003).

Obecně se pojem bezpečnost užívá v různých oblastech, například psychologické, technické, sociokulturní apod. V politické oblasti se užívá pro podmínky udržení stávajícího sociálního a politického systému. Zajištění bezpečnosti je úkolem a současně legitimací státu. Bezpečnost národního státu je závislá jak na vnitřní sociální bezpečnosti, tak i na bezpečnosti v mezinárodním rámci, přičemž tyto „dvě dimenze“ bezpečnosti jsou na sobě rovněž závislé. Stát realizuje bezpečnostní politiku, která znamená soubor opatření orientovaných na cíl národní bezpečnosti. Zabezpečovány jsou především základní národní zájmy (hodnoty), jimiž většina států rozumí nezávislost národního státu (suverenitu či svrchovanost), teritoriální integritu a přežití vlastního obyvatelstva. Státy si však dle svého ideově-hodnotového zakotvení stanovují i určité normy či hodnoty, které prosazují a chrání. V případě demokratických zemí jsou tedy hájeny demokratické základy a charakter těchto států.

V rámci vnější bezpečnostní politiky je třeba zabezpečit, aby státu a jeho společnosti nehrozilo nebezpečí od jiných států a společností. Úkolem státu je zde chránit vlastní společnost s pomocí vojenských opatření (především výstavbou a udržováním armády), vytvářením kolektivních bezpečnostních systémů (bilaterálními smlouvami, bezpečnostními organizacemi), vzájemnými akty důvěry (např. uznáním hranic) a spoluprací rozličného druhu (v oblasti hospodářství, kultury apod.) (Mareš 2002).

Na bezpečnostní problematiku lze také nahlížet prizmatem jednotlivých dimenzí. Z toho důvodu je kromě klasické vojenské bezpečnosti uvažováno i o politické, ekonomické, sociální, ekologické bezpečnosti (srov. Eichler 2006a), což vyplývá z debaty mezi tzv. úzkým (tradicionalistickým) a širokým pojetím BSS (srov. Mareš 2002). Tradicionalistická obhajoba na sebe vzala podobu opakování konvenčních argumentů o přetrvávajícím primátu vojenské bezpečnosti, přičemž většina tradicionalistů zdůrazňuje význam vojenského konfliktu jako analytického klíče k chápání bezpečnosti a jsou zároveň připraveni ustoupit ze svých „státocentrických“ (state centrism) pozic. Široké pojetí BSS hrozby a zranitelnosti spatřuje nejenom ve vojenské oblasti, ale i v jiných hrozbách a rizicích (pandemie, environmentální problematika atd.) (srov. Mareš 2002, Waisová 2003, Eichler 2006a).

Periodizace vývoje bezpečnostních studií se člení do šesti období:

1. 1. meziválečné období;[18]

2. 2. padesátá léta 20. století;

3. 3. období let 1955–1965;

4. 4. období let 1965–1980;

5. 5. období let 1980–1989/1990;

6. 6. období po skončení bipolární konfrontace (srov. Waisová 2009).

V současnosti je možné uvažovat i o období sedmém, které nastalo po 11. září 2001 a které lze charakterizovat jako období tzv. asymetrických konfliktů (srov. Mareš 2005, Pikna 2002). Předpokládat lze i větší důraz na bezpečnostní hrozby vztahující se k síti internet (tj. kyberterorismus).

S rozšířením agendy bezpečnostních studií souvisí také nástup nejnovějšího proudu bezpečnostních studií, jímž jsou kritická bezpečnostní studia. Pod tímto názvem se skrývá celá řada přístupů, jež se v posledních letech etablovaly v teoriích MV. V užším pojetí se jedná o přístupy založené na sociální filozofii frankfurtské školy, v širším a běžnějším pojetí pak lze mluvit o všech přístupech, které vystupují proti metateoretickým základům tradičních teorií bezpečnostních studií (Střítecký 2009a: 37).

Bezpečnostní výzkum se zaměřuje na studium příčin ozbrojených konfliktů a možnosti jejich řešení. Výzkum zahraniční politiky zkoumá zejména instituce její tvorby, rozhodovací procesy a vlivy domácího prostředí (média, veřejné mínění, nátlakové skupiny, politický systém, ekonomickou vyspělost atd.) (podrobněji viz Drulák 2011).

Především po 11. září 2001 na mnoha akademických pracovištích (nejenom v ČR) vznikla myšlenka vyučovat obor BSS, který by reflektoval mnohé změny v oblasti mezinárodní a vnitrostátní bezpečnosti (Smolík, Tvrdá 2012). Stejně jako v zahraničí se koncept bezpečnosti posunul od tradiční vojenské bezpečnosti i k jiným formám (společenské, ekologické, ekonomické). Stejně tak došlo k posunu aktérů bezpečnosti, tj. od států k lidské[19], individuální bezpečnosti (podrobněji viz Smolík, Tvrdá 2012, srov. Hynek 2009).

V současnosti se obor BSS vyučuje například na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity, Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy, Policejní akademii ČR, Univerzitě Jana Amose Komenského, Metropolitní univerzitě Praha či na vysoké škole CEVRO institutu.

Konec ukázky

Table of Contents

1. Předmluva

2. Uvedení do problematiky oboru, výuka mezinárodních vztahů v ČR, výzkumná pracoviště a vztah k jiným oborům