Luisa Bureschová

Když je láska slepá

Ukážka z elektronickej knihy

Brno 2015

Originally published in the German language as “Wenn die Liebe hinfällt” by Luisa Buresch

Copyright © 2014 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Cover design © Barbara Thoben, Köln

Cover illustration © Plainpicture/Johner

Translation © Martina Kašparová, 2015

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-979-4 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-980-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-981-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

Konec

2

Postelová story

3

Poslání

4

Láskopis

5

Tom

6

Chaos

7

Drobečky

8

Ali

9

Okamžik štěstí

10

Zamilovaná

11

Gianni

12

Koruna

13

Krize

14

Melounek

15

Odhalení

16

Bezdomovec

17

Láska

18

Oddechový čas

19

Sousedská výpomoc

20

Hřebec

21

Slon

22

Střepy

23

Nekonečná smyčka

24

Smetí

25

Leandříček

26

Sbíječka

27

Banány

28

Mléčný koktejl

29

Vzpomínky

30

Coura

31

Zápasy v bahně

32

Psychofarmaka

33

Lasagne

34

Miláček

35

Prase

36

Víkend u tatínka

37

Porno

38

Kim

39

Vúdú

40

Prázdnota

41

Parťáci

42

Stef

43

Přerušení studia

44

Dobro

45

Bianca

46

Krvavá tečka

47

Tlačenice

48

Rulandské šedé

49

Plány

50

Překvapení

51

Jen pusa

52

Máma

53

Anglie

54

Novinky

55

Mexická vlna

56

Katie

57

Sex o vlásek

58

Párty

59

Rozhovor

60

Berti

61

Řetízkový kolotoč

62

Úlomky

63

Touha

64

Totální idiot

65

Muchlování

66

Přírůstek

67

Začátek

68

Vyplakaná

69

Rilke

70

Inzerát

71

Zamilovaný

72

Podnos

73

Dělostřelba

74

Mops

75

Astronaut

76

Závěrečná zkouška

77

Díra

78

Hematom

79

Práce

80

Řádky

81

Koncert

82

Sen

83

Jízdenka

84

Berlín

85

Shledání

86

Kolja

87

Jo!

Poznámka

Thomasovi a Simone

Když za námi někdo přijde s tvrzením, že na Měsíci rostou jahody, začneme ho hned přesvědčovat o tom, že to nemůže být pravda, místo abychom si položili otázku, proč si dotyčný vymyslel něco tak bláznivého, aby si získal naši pozornost.

SIGMUND FREUD

1

Konec

Proti zdi letěla sklenička. Pak bylo po všem.

2

Postelová story

„Otevřela oči a ucítila vedle sebe jeho horké tělo. Jak se jen dostal dovnitř? Dveře byly přece zamčené. V pokoji se zvedl lehký průvan. Okno bylo dokořán. Roztřásla se chladem. To je teda blbost.“

„Ale dokázala z toho vytěžit maximum. Pohotově vklouzla pod peřinu a pomalu přibližovala své plné rty k jeho magickému totemu,“ doplnil Leander a rozesmál se. Vzala jsem sešit s románem, ze kterého jsem zrovna nahlas předčítala, a praštila jím Leandera po hlavě.

„To je typický!“ rozohnila jsem se. „Zrovna tohle bys tam třeba vůbec nenašel. V těchhle románech jde totiž hlavně o romantiku. Ne o ten tvůj nadrženej magickej totem.“

„Nadrženej…“ zamumlal Leander a přisunul se ke mně ještě o něco blíž. Rukama už mi šátral pod noční košilí. Dost. Když už se musím každý den zabývat příběhy krásných, ale chudých služtiček, kterým se nakonec podaří přivést bohatého, ale odpudivého knížete na správnou cestu, i když přes horizontální polohu, nepotřebuju podobnou prózu ve vlastní posteli. Ne že bych ji četla dobrovolně, studuju literární vědu, anglistiku a romanistiku a zrovna píšu diplomovou práci o sešitových románech. Kompenzace, nebo eskapismus? Sešitové romány a jejich čtenářky v evropském srovnání. Zhruba tak před sto lety mi tohle téma připadalo ohromně zajímavé. Kupa materiálů, zdařilé propojení mých studijních oborů, spousta lásky, spousta trápení, ale co je hlavní: pokaždé šťastný konec.

„Co tady vlastně děláš?“ zeptala jsem se Leandera. Už nějakou dobu přespával ve svém pokoji.

„Stýskalo se mi…“

Jeho ruce byly čím dál dotěrnější. Napjala jsem se jako struna.

„Uvolni se přece.“

„Ne.“

Když jsem se konečně vymanila z jeho sevření, zaslechla jsem Katie. Z chodby se ozvalo rychlé cupitání bosých nožek naší kouzelné dcerušky.

„Ali…“

Leander ani tentokrát žádné cupitání neslyšel. Až když se mezi nás Katie nadšeně vrhla, zaúpěl. Ulevilo se mi. To vážně existují ženy, které jsou schopné se úplně v klidu oddat milostným hrátkám, když pořád hrozí nebezpečí, že se do místnosti přihrne jejich vlastní potomek? Ve mně to vyvolávalo nejrůznější pocity, ale rozhodně ne vzrušení. Moje myška coby pás cudnosti.

„Dobré ráno, myško,“ zašeptala jsem do ucha své milované holčičce. Přivinula se ke mně. Jak krásně voněla! Milovala jsem ji nade všechno. Leander miloval nás obě. Políbil Katie do vlasů a jeho ruce už se zase pomalu sunuly na moje boky. Snažila jsem se ho zbavit pomocí nohou. Nešlo to. Přitáhl si mě k sobě, odstrčila jsem ho a Katie si lehla mezi nás.

„Leandere, prosím tě.“

Konečně to vzdal a zhluboka si povzdechl.

„Odvedu malou do školky a pak si uděláme hezkou chvilku.“

„Nemůžu, musím pracovat. Za týden to mám odevzdat. Už takhle nestíhám. Netlač teď na mě, prosím.“

3

Poslání

Po třicítce jsem možná byla na diplomovou práci už moc stará. Na univerzitě jsem patřila k metuzalémům. Někteří spolužáci mi dokonce uctivě vykali, dokud nezjistili, že nemají tu čest s profesorkou, ale jen s někým, kdo si svůj život naplánoval o něco méně pečlivě než oni. Po maturitě jsem žila v Londýně. Dělala jsem tam au-pair, malířku pokojů a řidičku. Když jsem přijela zpátky do Německa, ještě pořád jsem netušila, co dál. A tak jsem odjela do Paříže, znovu pracovala jako au-pair, po roce jsem se vrátila a jediné, co jsem věděla jistě, bylo, že rozhodně nechci dělat nic s dětmi. Ani s rodiči. A ze všeho nejlíp vůbec nic s lidmi. Kamarádky mě nechápaly.

„Chci pracovat s lidmi, s lidmi!“ provolávaly plné nadšení a vrhaly se do studia sociální pedagogiky, medicíny nebo se pouštěly do maloobchodního podnikání. A pak tu byly ještě zapálené ekoložky. Snily o delfínech a stromech, ale ze všeho nejdřív se řádně vyučily lékárenskými laborantkami. Nebo zdravotními sestrami. Nebo byly na stáži u Greenpeace.

Po svých zahraničních dobrodružstvích jsem mezi ně přestala zapadat. Čísla mi tehdy připadala krásná, jasná a jednoznačná. Čísla neodmlouvala, neohrnovala nos nad mým jídlem a nevedla se mnou sáhodlouhé diskuze. Přesněji řečeno vůbec žádné. Paráda. A tak jsem se vyučila na finanční účetní. Bohužel jsem při svém rozhodování nevzala v úvahu, že v tomhle oboru budu nevyhnutelně konfrontovaná se všemi těmi ekonomickými fanatiky. To znamená se ženami, které zbožňují peníze a muže v oblecích, a s muži, kteří zbožňují peníze a sami sebe. Z mrzkého mamonu jsem několik let pracovala ve mzdové účtárně podniku na výrobu plnicích per. Kouzlo čísel se samozřejmě vytrácelo tím rychleji, čím delší dobu jsem tam působila.

A pak jsem poznala Leandera.

4

Láskopis

Láska na první pohled to nebyla. Leander vlastnil bar na starém městě. Kulturní bar Punto. Často jsem tam chodila se svou kamarádkou Majken. Leander byl muž v zákulisí, staral se o to, aby podnik šlapal. Leanderův parťák Tom byl bavič. K tomu nadaný barman, šarmantní a okouzlující, vtipný moderátor kvízů a fantastický zpěvák. S Leanderem měli kapelu. Tom zpíval a hrál na kytaru, Leander hrál na kytaru nebo na bicí — podle toho, co bylo zrovna potřeba, ale zpravidla na bicí — a Jan, třetí muzikant, hrál na baskytaru. Skupina si říkala Nuzáci a pravidelně vystupovala v Puntu. Majken se před mnoha lety bezhlavě zamilovala do baskytaristy Jana a pak s ním několik měsíců chodila, dokud se bezhlavě nezamilovala do někoho jiného. Tehdy jsme v Puntu začaly patřit ke stálým hostům. Leander nebyl jen hudebník; organizoval i literární večery a jiné menší kulturní akce. V jeho maličkém baru vládla příjemná atmosféra a on sám byl milý chlapík, který si ovšem od hostů udržoval jistý odstup. Dokonce ani Majken Leandera skoro neznala, a to v Puntu trávila mnohem víc času než já. Chodil se Suse, která v baru občas vypomáhala, byli spolu prý už od doby, kdy plácali bábovičky na pískovišti. Když jsem vešla, Leander mě pozdravil, když jsem ho zahlédla dřív, pozdravila jsem já jeho. Nic víc mezi námi nebylo. A o ničem víc se mi ani nesnilo.

Muži v mém životě by se dali spočítat na prstech jedné ruky. Poslední před Leanderem se jmenoval Peter. Bylo mu tehdy bezmála čtyřicet, mně teprve kolem pětadvaceti. Upoutal mě jeho pohled. Pohled, který muži vysílají, když se jim nějaká žena líbí. Já jsem se mu líbila, to bylo zřejmé, a to se zase líbilo mně. Jeho pohledy jsem si užívala, a tak jsem podlehla. Navíc už bylo načase, abych si pořídila nějakého přítele.

A přesně to byl můj problém. Byla jsem moc racionální. Zatímco Majken láska zasáhla jako blesk z čistého nebe — její srdce bylo téměř neustále v plamenech, opustil ji zdravý rozum a pokaždé se dušovala, že ještě nikdy nic takového nezažila —, v mé bilanci se žádné blesky nekonaly. Po milostné stránce jsem byla spíš takový mírný klimatický pás. Jehličnatý lesík vedle Majkenina tropického deštného pralesa s desítkami tisíc lián, ve kterém se navíc neustále ozývá Tarzanův pronikavý řev. Protože jsem ale nechtěla směřovat do oblasti věčného ledu a sněhu, zkusila jsem to čas od času s nějakým mužem. Moje pokusy ovšem pokaždé skončily tak, jak začaly: věcně. A vždycky jsem to byla já, kdo oznámil konec. Neměla jsem z toho radost, naopak, rvala jsem si vlasy, tvrdila jsem, že prostě nejsem schopná mít normální vztah, a snila jsem o velké lásce. O muži, který mě přijme takovou, jaká jsem, který docení jedinečnost mé existence stejně jako já té jeho. A to všechno prostě jen tak.

Kamarádky mi říkaly, že láska nepřijde jen tak zčistajasna, že pro to budu muset něco udělat. Takže přesně to, co jsem nechtěla. Doufala jsem totiž, že ke mně si láska najde cestu sama. Protože bychom se prostě milovali. Pro to přece nemusím nic dělat. Umíněně jsem si dupla. Kamarádky se smály a připomněly mi, že bez práce nejsou koláče. A tak jsem se snažila chovat rozumně a vyvinout nějakou tu aktivitu. Jako v případě Petera. Jenže to nefungovalo. Bylo mi to upřímně líto. Peter byl vážně moc milý. Ale nedokázali jsme spolu mluvit. V jeho přítomnosti jsem si připadala dokonce až vyděšená. Nevěděla jsem proč — možná to bylo tím věkovým rozdílem —, ale už jsem to ani nechtěla dál zkoumat. Prostě jsem to chtěla mít za sebou.

Už do svého prvního vztahu ve sladkých šestnácti jsem se pustila s chladnou hlavou. Všechny moje kamarádky měly kluka. A dost, rozhodla jsem se, musím si konečně taky nějakého sehnat. Odnesl to Ralf. Líbila jsem se mu. Hodně. Proč ne, říkala jsem si, jsou i horší. Kamarádkám připadal neuvěřitelně roztomilý. Mně sice nebylo dopřáno tuhle jeho roztomilou stránku objevit, ale když se mě zeptal, jestli bych s ním nechtěla chodit — otázku formuloval k mému velkému zděšení přesně takhle —, proti své vůli jsem kývla, načež mi Ralf blaženě strčil jazyk až do krku a začal jím kroužit, hezky po směru hodinových ručiček. Od Ralfa jsem dokonce dostala prsten. Až v tu chvíli jsem si uvědomila, že je po všem. Samozřejmě jsem ho měla ráda, byl to takový milý Ralfík, a z celého srdce jsem mu přála jen to nejlepší. Ale ne se mnou. Ať si jeho kroužící jazyk vychutná nějaká jiná.

Po rozchodu, který Ralf nesl velmi těžce, jsem byla pořád ještě panna. I tahle věc se dala vyřešit čistě pragmaticky. Bylo mi už lehce přes dvacet. A ještě jsem s nikým nespala. Měla jsem pocit, že ze všech lidí už zbývám jenom já, a chtěla jsem tomu učinit přítrž. A tak jsem odjela do Paříže, města lásky, kde jsem zažila báječný rok jako au-pair a kde jsem ještě pořád měla pár známých. Zeptala jsem se Yayi, jestli bych u něj jeden víkend nemohla přespat. Yaya byl francouzský číšník s alžírskými kořeny a líbal nejlíp na celém světě. Tehdy jako au-pair jsem se s ním líbala často, ale dál jsme nikdy nezašli. Teď se to mělo změnit. Yaya byl nadšený, loudali jsme se po Montmartru, nechali si namalovat portrét na náměstí Place du Tertre a stejně jako před dvěma lety jsme se vášnivě a nejspíš i přes zákaz líbali v Sacré-Cœur. V Yayově temném bytě v suterénu pak došlo i na to hlavní. Následně pro mě uvařil a svedl mě ještě jednou podle všech pravidel tohohle umění. V den mého odjezdu jsme si odpřisáhli věčné přátelství a já se šťastně připravená o panenství vrátila do Německa. Jednou za pár let jsme si napsali. Nedávno jsme se spřátelili na Facebooku. Dozvěděla jsem se, že má čtyři děti se třemi různými ženami, pořád pracuje ve stejné restauraci a je zapletený do celé řady milostných aférek. Mizera jeden.

Pak tu byl ještě Stefan. Zaškolovali jsme se spolu v té firmě na plnicí pera, kde jsem usměrňovala zástupy čísel. Stefan byl blonďatý obr, který toužil proniknout do marketingu. Vlastně to byl příšerný člověk, ale naše těla si rozuměla, i když jen krátce. Lidsky byl vážně nesnesitelný. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby dnes dřepěl někde mezi manažery a volil špatné strany, protože už, pod tlakem daňového zatížení, nemínil dál financovat ploché obrazovky sociálně slabším vrstvám společnosti.

S Peterem, třetím a posledním mužem na mém seznamu, pokud nepočítám Yayu, neklapalo vlastně vůbec nic. O to víc se mi ulevilo, když jsme se rozešli. A samozřejmě ve mně rostlo čím dál větší přesvědčení, že pro takové hloupé vztahy prostě nejsem stvořená. Možná vůbec žádný vztah nepotřebuju. Už jen to slovo mě odpuzovalo. A sama jsem se přece cítila skvěle.

5

Tom

Volala Majken. Přesně před deseti lety. Tehdy to všechno začalo.

„Musíš mi pomoct, Alio.“

Hned jsem to slyšela. Kdykoli šlo o milostné záležitosti, mluvila Majken tímhle vážným, věcným tónem. Jinak by jí mohly sporák klidně zachvátit plameny a ona by byla stejně rozesmátá jako vždycky. Možná by vykřikla něco jako „sakra, to ne“, ale hned vzápětí by se už zase smála. Majken měla všechno pod kontrolou, problémy pro ni byly od toho, aby se řešily. Nikdy jsem ji nezažila hysterickou nebo zoufalou. Jenom když šlo o lásku. To z ní byl úplně jiný člověk.

„Co se stalo?“

„Včera jsem byla v Puntu,“ pronesla vážným, hrobovým hlasem s náznaky hluboké krize.

„Ne!“ vykřikla jsem šokovaně. „Jak jsi jen mohla?! V Puntu? A včera?“

„Přestaň.“

„Dobře.“

Moje kamarádka Majken. Zářivě blonďaté, dovedně rozcuchané vlasy, obrovitánské modré oči a vysoká štíhlá postava s pořádnými oblinami na patřičných místech. Velmi atraktivní a vlastně i nadmíru inteligentní osoba, pokud jí ovšem zrovna nějaký chlap nezatemnil mozek, jako podle všeho právě teď. Životní láska. Pořád stejná písnička.

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Mohla bys se mnou dneska večer zajít do Punta?“

„Ráda.“

„Mohla bys mu na mě dát telefon?“

„Komu?“

„Komu?!“ Z jejího hlasu čišelo pohrdání.

Jak jen můžu být tak zabedněná a vůbec se na to ptát? Jenže já vážně neměla ani nejmenší tušení.

„No tak, Majken.“

„Tomovi.“

„TOMOVI? Myslíš TOMU Tomovi?“

„Tomovi.“

Ne, Tomovi ne. Povzdechla jsem si. Toma jsme přece obě znaly. V Puntu nám míchal ty nejúžasnější koktejly a zásoboval nás nejnovějšími novinkami a drby. Pravidelně jsme se válely smíchy při pozorování flirtovacích pokusů jiných žen, které Tom nakonec stejně vždycky odpálkoval. Dělal to šarmantně a zároveň neuvěřitelně profesionálně. Žádná se k němu nedokázala přiblížit. A už vůbec ne my.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

Konec

2

Postelová story

3

Poslání

4

Láskopis

5

Tom