Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2011 by Elizabeth Haran

Translation © Lenka Faltejsková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BEYOND THE RED HORIZONT

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Alena Jíchová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-659-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-660-5 (mobi)

PRVNÍ KAPITOLA

Listopad 1918 – Blackpool, Velká Británie

„Eleno,“ zašeptal doktor Lyle Macallister a jemně jí položil ruku na rameno, aby ji probudil. Díval se na ni s přívalem citů. Ve spánku působila tak klidně, dokonale – uprostřed válečných hrůz jako anděl. Uvědomoval si, že se beznadějně zamilovává, ale nedokázal proti tomu bojovat.

Na oddělení 8C v blackpoolské Viktoriině nemocnici vládlo ticho, jen tu a tam se ozvalo tlumené zasténání z lůžek na druhém konci u zatemněných oken. V rohu svítila jediná lucerna, která vydávala sotva dost světla, aby mohly zdravotní sestry kontrolovat pacienty.

Lyle se podíval na hodinky. Bylo po půlnoci. Čtrnáct hodin stál na nohou, z toho většinu času na operačním sále. Není divu, že je tak unavený. Odněkud z dálky sem doléhal jekot sirény. Po několika týdnech mu ten zvuk přestal nahánět hrůzu, smutný důkaz, že si člověk časem dokáže zvyknout na všechno. Dokonce už vůbec nevnímal zápach infekce, dezinfekčního lyzolu ani zápach všech těch mrtvých.

Zdravotní sestra Elena Fabriziová se choulila v proutěném křesle vedle jednoho z pacientů. Vojín Norman Mason z devátého praporu Severního a lancasterského pluku byl těžce zraněn na bojišti u francouzského Passchendaele. Řekl Eleně, že je z Derbyshiru, je ženatý a má sedmileté dcerky-dvojčata, které však neviděl od léta roku 1914, kdy jim byly tři.

Elena se zavrtěla, vzápětí se zamračila, zabolela ji ztuhlá šíje.

„To jsi tu od konce směny?“ zašeptal Lyle. Měla skončit v sedm. Myslel, že odjela domů k rodičům na Warbreck Road, nijak zvlášť jej však nepřekvapilo, když ji našel spící vedle Normana Masona. Oddanost byla jedna z mnoha jejích vlastností, které si zamiloval a obdivoval.

„Kolik je hodin?“ zeptala se rozespale a upravila si bílý sesterský čepeček na dlouhých tmavých vlasech, vzadu volně svázaných. Její bílá zástěra s velkým červeným křížem, značícím pozici zdravotní sestry, nesla stopy špinavé práce, kterou měla ten den za sebou.

„Čtvrt na dvanáct,“ odpověděl tiše.

„Proboha, rodiče budou strachy bez sebe.“ Napřímila se a ohlédla po muži na lůžku. „Ta Normanova noha nevypadá zrovna dobře.“ Hlas se jí zachvěl, když pomyslela na možné následky jeho zranění. Zaučovala se v malé nemocnici, která raněné vojáky nepřijímala, pak ji před několika měsíci poslali do Viktoriiny nemocnice, kde trpěli zoufalým nedostatkem personálu. Elena ještě neviděla tolik šokujících zranění, byla však přesvědčená, že by ve svých dvaadvaceti měla zvládnout profesionální odstup. Přesto na ni utrpení pacientů ztěžka doléhalo, chvílemi dokonce zpochybňovala svou volbu povolání. Odejít ale nemohla. Potřebovali ji.

Norman měl prostřelené pravé lýtko, lýtkový sval odtržený od holenní kosti. Navíc měl rozdrcenou kost v levé noze bez naděje na nápravu. Před třemi dny mu nohu museli amputovat nad kolenem.

„Má vysokou horečku, bojím se, že dostal gangrénu,“ dodala. Přestože bylo venku chladno, měl Norman zpocené čelo. Sehnula se k němu a jemně mu je osušila plátnem.

Na konci dvanáctihodinové směny se na něj šla ještě jednou podívat. Éter mu od bolesti příliš nepomáhal, chtěl mluvit o své ženě a dětech.

Elena byla vyčerpaná, přesto mu nedokázala odepřít společnost, zvlášť když mu tím mohla alespoň trochu ulehčit všechno to strádání. Ze začátku byl rozčilený a litoval se kvůli ztrátě nohy, dnes to však bylo jiné. Dolehla na něj realita, děsilo jej pomyšlení, že své dcerky možná neuvidí vyrůstat.

Lyle ji odtáhl stranou. Ačkoli mladý voják právě spal, nechtěl riskovat, že by něco zaslechl.

„Dost možná přijde i o tu druhou nohu, Eleno, to přece víš,“ pošeptal jí. „Zítřek rozhodne. Jestli na tom bude záviset jeho život, nebudeme mít jinou možnost.“

Elena byla tak unavená, že už nedokázala bojovat s emocemi. Tmavě hnědé oči se jí zalily slzami. „Já vím. Jen bych si přála, aby se ho podařilo zachránit. Už toho tolik ztratil.“

„Jeho žena bude jistě radši, když se jí vrátí manžel bez nohou, než když se jí nevrátí vůbec. Musíš se na to dívat takhle.“

Elena svěsila hlavu. „Máš pravdu. Obdivuju, jak to zvládáš, chtěla bych být jako ty.“

Lyle zamžikal. „Rozhodně nejsem dokonalý, Eleno. Obyčejný člověk, který se snaží, jak může. Zdaleka ne všechno se mi daří.“

„Zachránil jsi už tolik životů. Nevím, co by si bez tebe tahle nemocnice počala, nebo jak bych to tu zvládla já.“

„Jsi silnější, než si myslíš, Eleno, a mužům jako Norman přinášíš velkou útěchu. Rozhodně se nepodceňuj, jsi výjimečná.“

Vzal ji za ruku a odvedl dál od Normanova lůžka. Zůstali stát naproti sobě v tmavém koutě oddělení. Lyle se jí zadíval do očí. Bojoval s city, které k ní choval, ale bylo čím dál těžší odolávat. Už několikrát ji políbil a rád by v tom pokračoval, nejlépe napořád.

Z jejích tmavých očí čišely city. Lyle jí připadal jako nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Všechny sestry z Viktoriiny nemocnice bez ohledu na věk doslova omdlévaly, když se na ně jen podíval, on to však podle všeho vůbec nevnímal. Ani Elena nebyla vůči jeho přitažlivosti imunní, považovala se ale za jedinou ze zdejších sester, která chápe, že na doktoru Lyleovi Macallisterovi je toho mnohem víc. Byl citlivý a zábavně koketní. Dokonce i uprostřed hrůz, jimž tu čelili den co den, jí dokázal vykouzlit úsměv na rtech, měl ohromný smysl pro humor. Chápala, proč jeho teplý hlas se skotským přízvukem přináší pacientům takovou útěchu. Obdivovala, jak hlubokého soucitu je schopen a jak je oddaný medicíně. Byl to zkrátka výjimečný muž a ona se do něj hluboce zamilovala.

Lyle dokončil praxi v edinburské nemocnici rok před vypuknutím války. Poté pracoval čtyři roky v Crichtonově královské nemocnici ve skotském Dumfriesu, než spolu s několika kolegy nastoupil do Blackpoolu. Byl zklamaný, že se mu za šest týdnů působení na novém místě nepodařilo vylepšit zdejší podmínky, pacientů přijímali příliš mnoho a zásobování zdravotnickým materiálem bylo zoufalé. Zraněné sem přiváželi rychleji, než je stíhali propouštět z nemocnice, k tomu bojovali se španělskou chřipkou, která si už vyžádala tisíce životů jen v Evropě.

Od chvíle, kdy Lyle spatřil Elenu Fabriziovou poprvé, se celý jeho svět převrátil vzhůru nohama. Než začal pracovat ve Viktoriině nemocnici, bez námitek žil tak, jak mu nalinkovali jeho blízcí. Jenže pak poznal ji, a najednou se budoucnost zdála jako balíček karet, do něhož zafoukal vítr.

„Měla bys nosit ochrannou roušku, Eleno. Ta chřipka tu za poslední čtyři dny zabila dvacet lidí,“ poznamenal ustaraně. Nedokázal si představit, že by o ni přišel.

Přikývla. Na přemýšlení byla moc unavená. Lyle si ji přitáhl do náruče a vzápětí se jejich rty setkaly. Polibek byl ze začátku jemný, rychle však nabral na dychtivosti. Pevně ji objal. Slyšeli, jak noční sestry právě obcházejí vedlejší oddělení, a chtěli využít té vzácné chvilky o samotě. Udržet tajemství v rušné nemocnici nebylo nic snadného a oba měli své důvody, proč lásku před světem tajit.

„Už musím domů,“ vydechla Elena a představila si, jaké by měla doma potíže, kdyby ji viděli líbat se s jedním z lékařů. Nerada se odtáhla. „Možná mě sem přijde hledat otec.“ Luigi Fabrizio byl velmi přísný. Nedovolil by Eleně milostné schůzky. Přestože byla jeho matka Angličanka, netajil se tím, že by si přál, aby se Elena provdala za Itala a katolíka. Kdyby se dozvěděl, že se zamilovala do skotského protestanta, poslal by ji zpátky k rodině do Itálie. Proto si pro sebe mohli jen tu a tam ukrást malou chvilku.

„Než půjdeš, musím ti něco říct, Eleno.“ Odvedl ji do soukromí malé návštěvní místnosti s několika dřevěnými židlemi. Vybavil si, kolikrát rodinám pacientů právě zde sděloval ty nejhorší zprávy, nyní však potřeboval mluvit o něčem jiném.

„Od zítřka mám čtyři dny volna,“ přiznal jí. „To je dost času, abych odjel domů do Dumfriesu a ve středu se stačil vrátit do práce.“ Sledoval, jak zareaguje. Očividně ji zklamalo, že nemohou část toho času strávit spolu. „Musím za rodinou,“ dodal. Velmi rád by jí prozradil skutečný důvod, proč se chystá domů, nechtěl však riskovat, že ji ztratí.

„Pochopitelně,“ přisvědčila statečně. „Jistě jim moc chybíš. Budou pyšní na všechnu skvělou práci, kterou tu odvádíš. Ale budeš mi chybět.“

Rád by jí pověděl o svém životě ve Skotsku víc, ale nedokázal se k tomu přimět. Mohlo by jí to ublížit, a to nechtěl. „Slib mi, že budeš nosit roušku, až tu nebudu,“ naléhal.

„Budu,“ usmála se.

„Eleno!“ zavolal někdo na chodbě.

Hlas patřil jejímu otci. „To je táta,“ vydechla zděšeně. „Musím jít. Sbohem, Lyle. Dej na sebe pozor a vrať se mi.“ Rychle jej políbila a vyběhla z místnosti.

Ještě zaslechl, jak otci odpovídá, a vzápětí společně odešli.

Následujícího večera vystoupil Lyle z vlaku v rodném Dumfriesu. Stmívalo se, ulice byly mokré. Cestou z nádraží ani nevnímal, že se rozpršelo. Svářely se v něm rozporuplné pocity.

Zamířil rovnou do skrovného domku svých rodičů na Burns Street. Otec byl právě na návštěvě u pacienta. Tom Macallister pracoval ve svém městě jako lékař už téměř třicet let. Byl to svéhlavý člověk, který se zarytě držel zajetých kolejí, svým pacientům však byl bezmezně oddaný. Kdysi se zdál přímo neúnavný, v poslední době však na něm manželka Mina viděla, jak jej zpomaluje artritida. Jakmile zůstal chvíli sedět, usínal. Obvykle se tvářil nevrle, zvlášť v zimě, kdy měl bolesti, ale soucit mu nechyběl nikdy. Byl velmi zarputilý, přesto manželku často překvapil citlivostí. Lyle měl s otcem dobrý vztah a jejich vzájemná úcta a náklonnost se s léty jen prohloubily.

Po třiceti letech praxe nebylo u Toma nijak neobvyklé, že se staral o tři generace v jedné rodině. Ošetřoval vše od drobných šrámů po zlomená srdce. Už před válkou přijímal jako odměnu za své služby i koláč nebo kuře. Protože teď všichni žili z přídělů, často mu nabídli pár vajec a kus sýra, což ovšem zarputile odmítal, aby děti v rodině neměly hlad. Vděční pacienti mu nechávali na prahu domácí zeleninu, ačkoli pak popírali, že by něco takového udělali. Den předtím to byl pórek, tak Mina uvařila polévku.

Lyleova matka pocházela z vysočiny. Byla urostlá, pracovitá a často úsečná k těm, kdo nepatřili do rodiny. Ti nejbližší však věděli, že má laskavé srdce a miluje zvířata. I když měli sami málo, pro toulavého psa či kočku vždycky něco našla.

Lyleův bratr Robbie sloužil jako kněz v armádě. Moc zpráv o něm neměli, ale poslední dopis přišel z Itálie. Rodina se upínala ke skutečnosti, že ještě když dopis posílal, byl v pořádku. Kupodivu byla doma Lyleova mladší sestra Aileen. Pracovala ve zbrojní továrně v Newcastlu a poranila si při práci ruku, takže dostala dva týdny volna.

Poté co si s matkou a sestrou popovídal nad miskou horké polévky z pórku a kohouta, po níž následovaly chlebové placky a čaj, zašel s otcem na pivo do Mulliganova hostince. Probrali dění ve městě i Robbieho práci kněze a odtud se dobrali k Viktoriině nemocnici, mizernému zásobování a výskytu tuberkulózy v Dumfriesu. Ale i když zrovna mluvili o epidemii chřipky, vnímal Tom, jak je Lyle napjatý. Pokud šlo o lidi, měl dobrý instinkt, zejména u své rodiny, a teď se mu zdálo, že to, co syna trápí, s válkou nesouvisí. Po delším tichu, které se mezi nimi rozhostilo, se chopil iniciativy.

„Máš něco na srdci, synu,“ konstatoval. „Tak ven s tím.“ Upřeně se na něj zadíval.

Lyle se najednou cítil jako pětiletý kluk. Nevěděl, co říct. „O nic nejde, tati, nějak se s tím srovnám.“ Nebyl si jistý, jestli by to otec pochopil.

Tom se na chvíli zamyslel. „Na tom místě, kde pracuješ, vidíš jistě válku z té nejhorší stránky. Není žádná hanba, když to na člověka dolehne.“

„Na člověka může jen těžko nedolehnout nesmyslnost celé téhle války, ale trápí mě i něco jiného, tati,“ přiznal Lyle.

„Jestli to není válka, pak muže dokáže potrápit jedině krásná žena. Nějaké trable s Millie?“

Lyle dopil pivo, cítil, jak se mu po tvářích rozlévá horko. Potřeboval se někomu svěřit, ale nebyl si jistý, co může od otce čekat. „Zamiloval jsem se do zdravotní sestry v nemocnici,“ přiznal dřív, než ztratí kuráž. Rozhlédl se, jestli ho nikdo neslyšel, ale kromě nich tu seděli jen dva chlapíci na druhém konci lokálu, a ti hráli karty. „Něco takového jsem ještě k nikomu necítil, tati. Myslím na ni ve dne v noci.“

Tom nebyl právě pověstný taktem, přesto se snažil pečlivě volit slova. „Lidé se za války chovají jinak, synu. Vědí, že na ně může kdykoli spadnout bomba, takže jednají impulzivně a žijí jen pro daný okamžik. City se často vymknou z ruky.“

„Co tím chceš říct? Že mé city nejsou opravdové?“

Viděl na synovi, že ho to ranilo. „Možná se ti opravdové zdají, chlapče, ale až válka skončí, a snad už to bude brzy, bude ta dívka pořád k dispozici a budeš k ní cítit totéž?“

„V tuhle chvíli jsem si jistý jen jedním, že budu Elenu Fabriziovou milovat do konce života,“ prohlásil Lyle zapáleně.

„Fabriziová? Nejspíš Italka,“ zamračil se Tom.

„Její rodiče jsou italští katolíci.“

„V tom případě si koleduješ o potíže, synu.“

„Jak to myslíš?“

„Předpokládám, že ses ještě neseznámil s její rodinou a nedostal požehnání?“

Lyle svěsil hlavu. „To ne, ale náš vztah trvá teprve pár týdnů.“

„Jestli se v italských katolících nepletu, její otec jistě čeká a dokonce i zařídí, aby si vzala někoho z nich. Skotskému protestantovi ukážou dveře, via!“

Lyleovi se sevřelo srdce. „Vím, že to má svá úskalí, ale my je překonáme.“

„Rodina se toho děvčete zřekne, Lyle. Copak nemáš už tak dost problémů?“

Vzdychl. „Ale já Elenu miluju, copak se s tím nedá nic dělat?“

„A co Millie? Není žádné tajemství, že se vidí jako tvá budoucí žena. Tvé matce svěřila, že už si vybrala svatební šaty.“

„Já Millie o ruku nepožádal,“ bránil se.

„Možná ne, ale ona to tak vidí. Buď hodně opatrný, než všechno zahodíš kvůli něčemu, z čeho by se mohl vyklubat jen válečný románek.“

O hodinu později Lyle s těžkým srdcem zaklepal u Millie. Foukal vítr, musel si zvednout límec kabátu.

Millie otevřela a okamžitě se rozzářila jako tisíc sluncí. „Lyle!“

Byla to drobná dívka se záplavou vlnitých rusých kadeří a pihami posetým nosem. Vrhla se Lyleovi kolem krku, přestože byl celý mokrý, a vtiskla mu polibek na rty promodralé chladem.

V duchu se trýznil porovnáváním svých citů k Millie a k Eleně. Prozatím došel k závěru, že Millie má rád, ale láska k Eleně je docela jiná. Když myslel na Millie, tak s vřelostí a náklonností. Znali se už od školy, poslední čtyři roky s ní chodil. Bylo mu s ní dobře.

Zato jakmile spatřil Elenu, rozbušilo se mu srdce. Toužil se jí dotknout, třeba jen na malou vteřinu. Představa společného života s ní, jejich rodiny, ho naplňovala radostí.

„Proč jsi mi nedal vědět, že přijedeš, byla bych se dala trochu do pořádku,“ štěbetala Millie a táhla ho dovnitř ze studeného listopadového větru.

Z předsíně bylo vidět do obývacího pokoje, kde plál v krbu hřejivý oheň.

„Já… dostal jsem dovolenou nečekaně, tak jsem se rozhodl zastavit doma,“ vysvětlil, když vešli do malé místnosti. Přistoupil ke krbu a natáhl prochladlé dlaně k plamenům. Z vedlejšího pokoje se ozvalo zakašlání. „Jak se vede tvým rodičům?“ Milliin bratr Andrew to být nemohl, protože pracoval ve stejné zbrojní továrně jako Aileen a přestěhoval se do Newcastlu.

„Už si šli lehnout.“ Sama byla v županu a pantoflích.

„Omlouvám se, že jdu tak pozdě, zastavil jsem se za mámou a Aileen a pak jsem zaskočil s tátou na pivo.“

„Mně to nevadí, hlavně že jsi tu. Našim bude líto, že tě zmeškali.“ Pomohla mu ze svrchníku a pověsila ho na věšák. „Tatínkovi nebylo dobře, proto si šli lehnout brzy.“

To Lylea znepokojilo. Měl Jocka Evanse rád. „To kašlal on?“

„Ano, kašle celou noc a mámu to budí.“

„Jak dlouho už to trvá?“

„Několik dnů.“

„Byl u doktora?“

„Víš přece, jaký je.“

„Vím, prohlašuje, že doktoři jsou tu pro nemocné.“

„Přesně tak. Má strašný kašel, ale dělá, že to nic není, a pořád chodí do práce.“

Starý Jock byl ještě tvrdohlavější než jeho otec. Bylo těžké si toho urostlého a silného chlapíka představit nemocného.

Posadil se na pohovku, na níž se s Millie milovali těsně předtím, než odjel do Blackpoolu. Bylo to přesně v duchu otcových slov. Neměli žádnou jistotu, že Viktoriinu nemocnici nebudou bombardovat, žádnou záruku, že se dožijí nějaké budoucnosti. Dřív čekali s důvěrnostmi na manželství, ale ve světle válečných událostí se to zdálo nesmyslné. Za normálních okolností by to nikdy neudělali.

Lyle upřel pohled do plamenů, vyhýbal se Milliiným důvěřivým modrým očím. Snažil se najít vhodná slova, jimiž by jí sdělil, že se zamiloval do jiné, ale ačkoli se mu formovala v hlavě, nedokázal je vyslovit.

„Tolik se mi stýskalo,“ vydechla Millie, posadila se vedle něj a stiskla mu studené dlaně. Ani jí nebylo moc dobře, ale radost, že jej vidí, působila jako balzám. „Nemám ti přinést horký čaj, aby ses trochu zahřál?“

„Ne, děkuju,“ odmítl.

„Jak je v Blackpoolu?“

„Já se do města moc nedostanu,“ odpověděl po pravdě. „V nemocnici je to jeden velký kolotoč. Ten přísun raněných vojáků je nekonečný.“ Zhluboka se nadechl. „Možná se teď domů nějakou dobu nepodívám, Millie.“ Chystal se jí navrhnout, aby na něj nečekala a žila si po svém.

Zklamaně se zachmuřila. „Doufám jen, že dost odpočíváš, Lyle. Vím, jak jsi té práci oddaný, ale bez odpočinku to nejde.“

To byla celá ona, strachovala se o jeho zdraví. Rázem měl výčitky ještě větší. „O mě se neboj.“ Potřeboval změnit téma. „A jak se máš ty?“

Začala mu vykládat, jak zvládá práci učitelky, přidala novinky o společných přátelích, Lyle ji však doopravdy neposlouchal, v duchu byl u Eleny. Lhát ale nechtěl. Je čas jít s pravdou ven.

Millie si po chvíli všimla, že s ním něco je. Stejně jako jeho otec se domnívala, že na něj doléhají hrůzy války a všech těch strašných zranění.

„Lyle, opravdu to zvládáš? Víš přece, že mně se můžeš svěřit,“ naléhala.

Zadíval se do jejích důvěřivých očí a připadal si jako ten nejpodlejší tvor na Zemi. Nechtěl jí zlomit srdce a nenáviděl se za to, že je tak zrádný a zbabělý. „Potýkat se s následky války je těžké, Millie. Mění mě to. Hodně věcí teď vidím jinak.“

„To je pochopitelné.“ Vzala mu tvář do dlaní. „Ale mezi námi se nic nezměnilo, viď že ne?“

Viděl v tom dobrou příležitost, jak jí naznačit, že by si měla najít někoho jiného. „Millie, zasloužíš si jen to nejlepší. Jsi báječná… Ale měla bys…“

„Já chápu, čím procházíš,“ přerušila jej.

„Ano?“ podivil se. Možná to přece jen nebude tak těžké.

„Čekala jsem, že tě to poznamená. Ale dokud zůstávají tvé city ke mně stejné, nevadí mi to.“

„Millie, někdy se zkrátka změní okolnosti…“

Ani tentokrát jej nenechala domluvit. „Jestli se dlouho neuvidíme, dej mi něco na památku, Lyle. Pomiluj se se mnou.“

DRUHÁ KAPITOLA

„Millie, nech toho,“ napomenul ji a vymanil se z jejího vášnivého objetí.

„Co se děje?“ zeptala se, dotčená a zardělá. Napadlo ji, jestli není situace horší, než si myslela, jestli ta strašná zranění, která viděl, nějak neovlivnila jeho schopnost být se ženou.

„Ten kašel tvého otce zní opravdu hrozně. Mohlo by to být vážné.“

„Myslíš?“ Lemy županu si zahalila bujné poprsí. Lyle vstal.

„Ano, musím se na něj podívat.“ Uvědomil si, že s sebou nemá lékařskou brašnu.

Millie zaklepala na dveře pokoje rodičů a tlumeně zavolala na matku, která vzápětí otevřela.

„Co se děje, Millie?“ zašeptala, ačkoli to bylo zbytečné, protože Jock stejně nemohl spát. Přerývavě dýchal.

„Je tu Lyle a chtěl by tátu prohlédnout,“ odpověděla Millie.

Bonnie se ulevilo. Nedokázala si představit další bezesnou noc plnou obav.

„To není potřeba,“ odsekl Jock. „Pošli ho domů.“

„To tedy ne,“ sykla Bonnie, popadla z věšáku na dveřích župan a vyšla z pokoje. Lyle čekal v kuchyni.

„Dobrý večer, Lyle,“ přivítala jej, utáhla si pásek županu a marně se pokusila uhladit si rozcuchané vlasy.

„Omlouvám se, že vás budím, ale vůbec se mi ten kašel nelíbí,“ vysvětloval.

„Ten tvrdohlavý starý mezek nechce k doktorovi,“ stěžovala si Bonnie. „Mám strach, jestli nechytil… tu španělskou chřipku.“

„Ale no tak, mami, tomu snad nevěříš?“

Bonnie se zarosily oči. „Věřím.“

„Nebudeme dělat předčasné závěry,“ prohlásil Lyle. Podle kruhů pod očima bylo jasné, že má Bonnie za sebou hezkou řádku probdělých nocí.

Rozsvítila a Lyle konečně uviděl Jocka. Seděl shrbený na posteli a v obličeji měl nezdravě šedou barvu. Sípavě popadal dech. Kdyby měl být upřímný, musel by přiznat, že mu ještě nikdy nebylo tak zle. V tom mu však bránila nezlomná hrdost.

„Lyle tě prohlédne, Jocku,“ prohlásila Bonnie rezolutně.

„Přestaň trojčit, ženská,“ zavrčel. „Prostě jsem nastydl.“ Vzápětí se rozkašlal a celý přitom zbrunátněl.

„Tohle není žádné nachlazení a ty to dobře víš,“ opáčila Bonnie. Po tolika nocích beze spánku už neměla náladu na vytáčky. „Takže teď se necháš prohlédnout. A uděláš přesně to, co ti řekne.“ Nato Lylea bez cavyků strčila dovnitř.

„Dobrý den, pane Evansi,“ pozdravil rozpačitě. „Není vám dobře?“

„Jen se mi hůř dýchá a cítím tlak na prsou. To brzy přejde, Bonnie vás nemá co otravovat. Určitě máte na práci důležitější věci.“

„Vlastně nemám, právě jsem přijel na pár dnů domů.“

„Tak byste měl odpočívat a ne se tu babrat se mnou,“ protestoval Jock, načež se znovu rozkašlal.

„Není to žádné obtěžování a navrhl jsem to já. Slyšel jsem váš kašel a po pravdě se mi to nechce líbit.“ Lyle obešel postel, aby na Jocka lépe viděl. Snažil se nedat znát, jak ho pacientovo vzezření vyvedlo z míry, ale Bonnie, která dosud stála ve dveřích, to na něm poznala.

Milliin otec byl vždycky silný jako býk, zato teď by se klidně mohl vydávat za vetchého staříka.

„Dal bych si šálek čaje, paní Evansová,“ požádal Lyle.

Když Bonnie odešla, klekl si před Jocka. „Nemám u sebe stetoskop, nebude vám vadit, když vám položím hlavu na prsa, abych si poslechl vaše plíce?“

„No dobře,“ svolil Jock neochotně, „ale je to ztráta času.“

Rozepnul si vrchní díl pyžama, Lyle mu přitiskl ucho na hrudník a nařídil, aby zhluboka dýchal. Jock se snažil, ale přineslo to jen další záchvat kašle. Lyle si všiml, že se drží za bok. Buďto má vodu na plicích, nebo mu od prudkých záchvatů kašle prasklo žebro.

„Jenom nachlazení, ne?“ vypravil ze sebe Jock, když popadl dech.

„Mohl by to být zápal plic, ale i něco jiného,“ odpověděl Lyle a posadil se k němu na postel. Ztlumil hlas do šepotu. „Otec mi říkal, že někdo od vás z práce dostal tuberkulózu. Víte, jak je to nakažlivé, pane Evansi?“

„Kristepane, hlavně o tom neříkejte Bonnie nebo Millie,“ vyděsil se Jock.

„Neřeknu, pokud budete souhlasit, že zajdete na vyšetření do nemocnice.“

O několik minut později vyšel z pokoje a oznámil, že Jock španělskou chřipku pravděpodobně nemá. „Mohl by to být zápal plic, musí ještě na vyšetření do nemocnice.“

„Nemocnice,“ vydechla Bonnie. „Tam ho nikdy nedostanu.“ Podala Lyleovi šálek čaje a talířek s plackami.

„Souhlasil, že tam zajde,“ prozradil jí.

„Cože? Můj Jock?“

„Ano, přesvědčil jsem ho. Myslím, že by si dal trochu čaje.“

Bonnie připravila manželovi čaj a šla s ním do ložnice.

Millie na něj pohlédla. „Musel jsi tátu pořádně vyděsit, když souhlasil. Pověz mi pravdu, Lyle,“ zašeptala. „Bude v pořádku?“

„Určitě ano, podle mě jde o zápal plic.“ Nechtěl ji zbytečně rozrušovat tím, že má podezření na tuberkulózu.

Zatvářila se vyděšeně. „Ale uzdraví se, viď?“

Věděl, že jeden ze sedmi pacientů s tuberkulózou zemře. „Je to jeden z nejsilnějších lidí v Dumfriesu. Určitě to zvládne.“

„Slyšela jsem, že někdo od nich z práce dostal tuberkulózu,“ dodala. „Ted McNichol. Pamatuješ si na něj, ne?“

„No jistě. Neříkala jsi o něm mamince, viď?“

„Ne.“ Millie byla čím dál znepokojenější. „Nemyslíš, že to táta chytil?“

„To zatím nedokážu říct, Millie. Musí na vyšetření.“

„Ach, Lyle, jsem tak ráda, že jsi tady.“ Objala ho kolem krku a rozplakala se.

Lyle ji objal. Tohle nebyla chvíle přiznat jí, že se zamiloval do jiné, jak si naplánoval. Prostě to nešlo. Částečně se mu ulevilo, věděl však, že to není na dlouho.

Jocka přijali do nemocnice, ale Lyle musel zpátky do Blackpoolu, nemohl čekat na výsledky vyšetření. I nadále byl odhodlaný rozejít se s Millie, jen to nemohl udělat, dokud se trápí starostmi o otce. Zvažoval, že by jí všechno napsal v dopise, jenže to by bylo nekonečně zbabělé. Millie si zaslouží přinejmenším upřímnost. Zapřísahal se, že se vrátí, až se její otec uzdraví. A pak tenhle vztah definitivně ukončí.

„Něco tu krásně voní,“ usmála se Elena na matku, když vešla do kuchyně v jejich skromné domácnosti na Warbreck Road. Měla den volna a chystala se jít prát do společné prádelny na High Street. Převlékla se do domácích šatů a pantoflí.

Luisa Fabriziová zkrášlila celý příbytek, jak nejlépe svedla, barevnými italskými ubrusy a drobnými upomínkovými předměty z let, kdy žila v Itálii, zchátralost a vlhkost se však zakrýt nedala. Fabriziovi měli tento sto šest let starý řadový domek jen v pronájmu, proto Luigi neviděl důvod utrácet peníze za opravy propadajících se stropů, rozbitých prken v podlaze, popraskaného skla v oknech a netěsnících dveří. Naneštěstí byl majitel domu stejného názoru.

„Dnes čekáme na večeři hosta, Eleno, prostři sváteční porcelán,“ vybídla dceru Luisa.

Z obýváku vešel do kuchyně její otec s kbelíkem, v němž nosil dřevo z hromady venku. Nesouhlasně si Elenu prohlédl.

„Dnes si oblékni nějaké hezké šaty a taky si uprav vlasy,“ řekl jí, než vyšel ven pro dřevo.

„A kdo má přijít na večeři, mami?“ zeptala se a začala vybírat nádobí a příbory.

„Aldo Corradeo, syn přátel tvého dědečka ze Sardinie. Pochází ze stejné části Santa Maria Coghinas jako tvůj otec.“

„Už jsi ho někdy viděla?“ vyzvídala Elena. Připadalo jí to jako šťastná shoda náhod. Vlastně byla téměř ráda, že se aspoň rozptýlí od myšlenek na Lylea, po němž se jí velmi stýskalo.

„Jako malý kluk byl na naší svatbě, ale jak vypadá teď, to vážně nevím. Tvůj strýc Alfredo tvrdí, že dospěl v pohledného muže,“ dodala matka.

Koniec ukážky

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA