Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 1994 by Sidney Sheldon Limited Partnership

Translation © Ivo Šebestík, 1995

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu NOTHING LASTS FOREVER

vydaného nakladatelstvím William Morrow and Company, Inc.,

1350 Avenue of the Americas, New York, N. Y. 10019

přeložil Ivo Šebestík

Redakční úprava Alena Jíchová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-894-3 (ePub)

ISBN 978-80-7466-595-0 (mobi)

Anastazii a Roderikovi Mannovým s láskou

Autor vyjadřuje hlubokou vděčnost mnoha lékařům,

sestrám a technikům ve zdravotnictví,

kteří byli tak laskaví a podělili se s ním o své zkušenosti.

Co nemůže být léčeno léky, léčí se nožem,

co nedokáže vyléčit nůž, převezme žhavé železo,

a teprve když selže toto, je nemoc nevyléčitelná.

Hippokrates, 5. století př. n. l.

Existují tři druhy lidských bytostí: muži, ženy a lékařky.

Sir William Osler

Prolog

SAN FRANCISCO

JARO 1995

Okresní zástupce Carl Andrews měl svůj den. „Co se to tady děje?“ zeptal se. „Máme tři lékaře, kteří spolu bydlí a pracují v téže nemocnici. Jeden z nich téměř zastaví chod celé nemocnice, druhý zabije pro milion dolarů pacienta a třetí je zavražděn.“

Andrews se na okamžik odmlčel, aby se nadechl. „A všechno jsou to ještě ke všemu ženské! Tři zatracené doktorky! A média o nich mluví jako o nějakých hvězdách. Všechny tři jsou jen přes tu svoji… Šedesát minut mluvili v televizi jenom o nich. Barbara Waltersová o nich připravila zvláštní program. Nemůžu vzít do ruky noviny nebo nějaký časopis, abych nenarazil na jejich fotografie nebo články o nich. Sázím dvě ku jedné, že se už i Hollywood chystá natočit o nich film a že se jim podaří proměnit ty děvky na hrdinky! Vůbec bych se nedivil, kdyby vláda strčila jejich obličeje na poštovní známky jako Presleyho. Budiž, čert to vem. Mně je to fuk!“ Uhodil pěstí na fotografii ženy na obálce časopisu Time s titulkem: Doktorka Paige Taylorová – Anděl milosrdenství nebo Ďáblův učedník?

„Doktorka Paige Taylorová.“ Hlas okresního zástupce vyjadřoval nejvyšší míru znechucení. Obrátil se ke Gusu Venablemu, hlavnímu žalobci. „Předávám ti tento proces, Gusi. Chci rozsudek. Vražda prvního stupně. Plynová komora.“

„Buď bez obav,“ řekl Gus Venable tiše. „Dohlédnu na to.“

Gus Venable seděl v soudní síni, pozoroval doktorku Taylorovou a přemýšlel: Ona přesvědčí porotu. Pak se sám pro sebe usmál. Nikdo porotu nepřesvědčí. Byla vysoká a štíhlá, s hnědýma, výrazně tmavýma očima v bledém obličeji. Nezaujatý pozorovatel v ní mohl spatřovat atraktivní ženu. Pozornější pohled svědčil o něčem jiném – totiž to, jak se v jediné bytosti společně promítají nejrůznější fáze života. Bylo v ní šťastné vzrušení dítěte překryté neurčitou plachostí dospívající dívky a zároveň zralost a bolestná zkušenost dospělé ženy. Budila dojem nevinnosti. Je to typ dívky, uvažoval Gus Venable cynicky, kterou by muž mohl s hrdostí představit své matce. Pokud ovšem má jeho matka slabost pro chladnokrevné vrahy.

Měla v očích něco zároveň záhadného i bláznivého, pohled, který říkal, že doktorka Paige Taylorová unikla hluboko, hluboko do sebe, na úplně jiné místo, do úplně jiné doby, daleko od chladné sterilní soudní síně, v níž byla chycena do pasti.

Proces probíhal ve starém a úctyhodném Justičním paláci v Bryantově ulici v San Franciscu. Sídlo vrchního soudu a oblastní věznice byla na pohled odpudivá sedmiposchoďová budova, postavená z šedivých kamenných kvádrů. Návštěvníci soudní budovy museli procházet elektronickým bezpečnostním detektorem. Nahoře, ve třetím poschodí, sídlil Vrchní soud. V soudní síni číslo 121, kde se odehrávaly procesy s vrahy, stála proti zadní stěně soudní lavice. Za ní visela americká vlajka. Nalevo od soudního stolce byla vyhrazena místa pro porotu a uprostřed, podél uličky, stály dva osamocené stoly, jeden pro žalobce a druhý pro obhájce.

Soudní síň se hemžila reportéry a diváky, které přitahují osudová neštěstí na dálnicích a procesy s vrahy. Jak bylo u hrdelních zločinů běžné, byl i tento proces okázalý. Žalobce Gus Venable představoval efektní divadlo už sám o sobě. Byl to hřmotný muž, nadprůměrně veliký, s hřívou šedivých vlasů, s kozí bradkou a uhlazenými způsoby jižanského plantážníka. On sám ale nikdy na Jihu nebyl. Měl vzhled ležérního člověka a mozek počítače. Jeho poznávacím znamením v létě i v zimě byl bílý oblek a košile se staromódním tuhým límečkem.

Alan Penn, obhájce Paige Taylorové, byl Venablovým naprostým opakem. Energický muž, který postavil svou pověst na neuvěřitelných schopnostech získat svým klientům zproštění viny.

Oba muži už stáli proti sobě i dříve, jejich vztah byl založen na nepřátelském respektu a totální vzájemné nedůvěře. K Venablovu překvapení jej Alan Penn týden před začátkem procesu navštívil.

„Přišel jsem ti prokázat laskavost, Gusi.“

Chraň se obhájců přinášejících dary. „Co máš na srdci, Alane?“

„Abys rozuměl – ještě jsem se svou klientkou o tom nemluvil – ale předpokládám – skutečně předpokládám – že bych ji mohl požádat, aby přiznala vinu, a tak snížila náklady a státu ušetřila výdaje na proces.“

„Přišels mi nabídnout dohodu?“

„Ano.“

Gus Venable se sehnul ke stolu a něco hledal v zásuvkách. „Nemohu najít ten zatracený kalendář. Nevíš náhodou, kolikátého je?“

„Prvního června. Proč?“

„Skutečně, a já myslel, že jsou už Vánoce. Jinak bys mě přece nežádal o dárek.“

„Gusi…“

Venable se opřel o židli. „Víš, Alane, obvykle jsem ochoten s tebou spolupracovat. Řeknu ti pravdu, raději bych teď na Aljašce rybařil. Ale odpověď zní – ne! Ty obhajuješ chladnokrevného vraha, který pro peníze zabil bezbranného pacienta. Budu žádat trest smrti.“

„Myslím, že je nevinná, a já…“

Venable se krátce, výbušně zasmál. „Ne, ty neuděláš nic. A nikdo jiný neudělá nic. Je to v podstatě jasný a uzavřený případ. Tvoje klientka je vinna tak jako Kain.“

„Ne, dokud to nerozhodne porota, Gusi.“

„Ale ona tak rozhodne.“ Pak se na okamžik odmlčel. „Musí tak rozhodnout.“

Když Alan Penn odešel, seděl Gus Venable ještě dlouho a přemýšlel o jejich rozhovoru. Pennův příchod byl znamením slabosti. Penn věděl, že nemá žádnou šanci proces vyhrát. Gus Venable uvažoval o nevyvratitelném důkazu, který má k dispozici, i svědcích, které předvolá, a byl spokojený.

Neexistovaly pochyby. Doktorka Paige Taylorová byla už na cestě do plynové komory.

Nebylo jednoduché sestavit porotu. Případ už celý měsíc zůstával ve středu pozornosti hlavních zpráv. Chladnokrevnost vraždy vyvolala vlnu pobouření. Předsedkyní soudu byla určena Vanessa Youngová, houževnatá a vynikající právnička tmavé pleti, pověstná tím, že byla navržena do Nejvyššího soudu Spojených států. Vědělo se o ní, že nemá příliš trpělivosti s právníky a upřednostňuje svižné tempo procesu. Mezi právníky v San Franciscu o ní kolovala průpovídka: Jestli je tvůj klient vinen a hledáš pro něj milost, straň se jednací síně soudkyně Youngové.

Den před začátkem procesu si soudkyně Youngová zavolala oba zástupce k sobě do kanceláře.

„Měli bychom si, pánové, stanovit nějaká základní pravidla. Protože jde o závažný proces, chci mít určitou jistotu, že obhajoba bude ctít pravidla slušnosti. Ale oba vás varuji, nezkoušejte získat nějaké výhody. Je to jasné?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

* * *

Gus Venable právě končil úvodní řeč. „A tak, dámy a pánové porotci, líčení dokáže – ano, jednoznačně dokáže důvodné podezření, že doktorka Paige Taylorová zabila svého pacienta Johna Cronina. A že nejenom spáchala vraždu, ale vraždila pro peníze…, pro spoustu peněz. Zabila Johna Cronina pro milion dolarů.

Věřte mi, poté co vyslechnete všechny důkazy, nebudete mít žádnou potíž shledat doktorku Paige Taylorovou vinnou z vraždy prvního stupně. Děkuji vám.“

Porota seděla tiše, bez hnutí, ale v očekávání.

Gus Venable se otočil k soudkyni. „Pokud Vaše Ctihodnost dovolí, rád bych nechal předvolat Garyho Williamse jako prvního svědka líčení.“

Když svědek složil přísahu, Gus Venable se zeptal: „Jste ošetřovatelem v Oblastní nemocnici Embarcadero?“

„Ano, je to tak.“

„Pracoval jste na třetím oddělení, když tam byl loni přivezen John Cronin?“

„Ano.“

„Můžete nám říci, který lékař jej měl na starosti?“

„Doktorka Taylorová.“

„Jak byste charakterizoval vztahy mezi doktorkou Taylorovou a Johnem Croninem?“

„Námitka!“ Alan Penn byl rázem na nohou. „Vyžaduje se soukromý názor svědka.“

„Námitce se vyhovuje.“

„Dovolte mi zeptat se jinak. Zaslechl jste někdy rozhovor mezi doktorkou Taylorovou a Johnem Croninem?“

„Jistě. To se rozumí, pracoval jsem na oddělení po celou dobu.“

„Mohl byste ten rozhovor charakterizovat jako přátelský?“

„Ne, pane.“

„Skutečně? Můžete říct proč?“

„No, vzpomínám si, že první den, kdy pana Cronina přivezli do nemocnice a doktorka Taylorová ho začala vyšetřovat, řekl, aby jí zabránil…“ Gary Williams zaváhal. „Nevím, jestli můžu opakovat jeho slova.“

„Jen se nebojte, pane Williamsi. Nemyslím, že jsou v soudní síni nějaké děti.“

„Takže, řekl jí, aby dala ty své pracky od něho pryč.“

„Řekl to takto doktorce Taylorové?“

„Ano, pane.“

„Prosím, sdělte soudu, co jiného jste ještě viděl a slyšel.“

„No, neřekl jí jinak než ,ta potvora‘. Nechtěl dovolit, aby se k němu přiblížila. Jakmile vstoupila k němu do pokoje, říkával věci jako ,Ta potvora je tu zas!‘ a ‚Řekněte té čubce, aby mi už dala pokoj‘, nebo ,Pročpak mi nedají skutečného doktora?‘“

Gus Venable využil krátké přestávky a podíval se směrem k doktorce Taylorové. Oči porotců ho následovaly. Venable potřásl hlavou, a jako by posmutněl, pak se obrátil zpět ke svědkovi. „Vypadal pan Cronin jako někdo, kdo by chtěl dát doktorce Taylorové milion dolarů?“

Alan Penn se znovu postavil. „Námitka! Znovu se žádá osobní názor.“

Soudkyně Youngová řekla: „Zamítnuto. Svědek může odpovědět na otázku.“

Alan Penn se podíval na Paige Taylorovou a klesl zpět na židli.

„Jistěže ne. John ji nenáviděl.“

Na lavici svědků se dostavil doktor Artur Kane.

Gus Venable začal: „Doktore Kane, vy jste měl službu v době, kdy bylo zjištěno, že John Cronin byl zavraž…,“ podíval se na soudkyni Youngovou, „… zabit dávkou inzulinu do žíly. Je to přesné?“

„Je.“

„A vy jste později přišel na to, že odpovědná byla doktorka Taylorová.“

„Přesně tak.“

„Doktore Kane, ukážu vám oficiální úmrtní list vaší nemocnice, podepsaný doktorkou Taylorovou.“ Vzal do ruky list papíru a podal jej Kanovi. „Mohl byste číst nahlas, prosím?“

Kane začal číst. „John Cronin. Příčina smrti: Zástava dýchání způsobená komplikacemi infarktu myokardu v důsledku plicní embolie.“

„Tedy laicky řečeno?“

„Zpráva říká, že pacient zemřel na selhání srdce.“

„A ten papír podepsala doktorka Taylorová?“

„Ano.“

„Doktore Kane, byla to skutečná příčina smrti Johna Cronina?“

„Ne. Jeho smrt způsobila injekce inzulinu.“

„Takže doktorka Taylorová podala smrtící dávku inzulinu a pak zfalšovala úmrtní list?“

„Ano.“

„A vy jste o tom informoval doktora Wallace, správce nemocnice, který potom zprávu předal úřadům?“

„Ano. Cítil jsem, že je to má povinnost.“ Jeho hlas vyjadřoval skutečné pohoršení. „Jsem lékař a nevěřím v právo odejmout lidský život za jakýchkoliv okolností.“

Dalším svědkem byla vdova po Johnu Croninovi. Hazel Croninová byla čtyřicátnice s ohnivě rudými vlasy. Prosté černé šaty jen sotva dokázaly skrýt její smyslnou postavu.

Gus Venable řekl: „Vím, jak je to pro vás bolestné, paní Croninová, ale musím vás požádat, abyste porotě popsala své vztahy se svým zesnulým manželem.“

Vdova Croninová se lehce dotkla velkým krajkovým kapesníkem očí. „John a já jsme měli šťastné manželství. Byl to obdivuhodný muž. Často mi říkal, že jsem mu přinesla jediné skutečné štěstí, jaké kdy poznal.“

„Jak dlouho jste byla za Johna Cronina provdána?“

„Dva roky, ale John vždycky říkal, že to byly roky strávené v ráji.“

„Paní Croninová, mluvil někdy s vámi manžel o doktorce Taylorové? Řekněte, považoval ji za dobrou lékařku? Jak mu byla nápomocná? Měl ji v oblibě?“

„Nikdy se o ní nezmínil.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

„Mluvil někdy John o tom, že by vás a vaše bratry chtěl vypustit ze své poslední vůle?“

„Absolutně ne. Byl to ten nejštědřejší člověk na světě. Vždycky mi říkal, že neexistuje nic, co bych nemohla mít, a že kdyby zemřel…,“ hlas se jí zlomil, „… kdyby zemřel, budu bohatá žena a…“

Nemohla pokračovat.

Soudkyně Youngová řekla: „Navrhuji patnáctiminutovou přestávku.“

Vzadu v soudní síni seděl Jason Curtis a byl plný zlosti. Nemohl uvěřit, co svědci říkají o Paige. To je žena, kterou miluju, pomyslel si. Žena, kterou si chci vzít.

Když byla Paige zatčena, Jason Curtis ji ihned navštívil ve vězení.

„Budeme bojovat,“ ujistil ji. „Opatřím ti nejlepšího obhájce v celé zemi.“ A okamžitě mu vytanulo na mysli jméno. Alan Penn. Vypravil se za ním.

„Sledoval jsem případ v novinách,“ řekl Penn. „Tisk soudil a odsoudil ji za vraždu Johna Cronina ze zištných důvodů. A co víc, sama připouští, že ho zabila.“

„Znám ji,“ namítl Jason Curtis. „Věřte mi, Paige v žádném případě nemohla udělat to, co říká, a pro peníze.“

„Poněvadž připouští, že ho zabila,“ řekl Penn, „pak to, o čem mluvíme, je eutanazie. Usmrcení z milosrdenství odporuje kalifornským zákonům, podobně jako ve většině ostatních států, ale věc vyvolává spoustu smíšených pocitů. Mohu dělat docela pěkný případ pro Florence Nightingalovou, která naslouchá vyššímu hlasu nebo čemu. Ale problém spočívá v tom, že vaše láska zabila pacienta, který jí v poslední vůli zanechal milion dolarů. Co bylo dříve, slepice nebo vejce? Dozvěděla se o tom milionu předtím, než ho zabila, nebo až pak?“

„Paige nevěděla o těch penězích nic,“ řekl Jason rozhodně. Tón Pennova hlasu zněl nekompromisně. „Dobrá. Byla to šťastná shoda okolností. Okresní zástupce hovoří o vraždě prvního stupně a žádá trest smrti.“

„Vezmete ten případ?“

Penn zaváhal. Bylo jasné, že Jason Curtis doktorce Taylorové věří. Stejně jako Samson věřil Dalile.

Jason čekal na odpověď.

„Vezmu ten případ za předpokladu, že víte, jak je to všechno náročné. Bude nesmírně těžké spor vyhrát.“

Prohlášení Alana Penna nevyznělo příliš optimisticky.

Následujícího rána proces pokračoval, Gus Venable předvolal řadu nových svědků.

Ke svědecké lavici přistoupila zdravotní sestra. „Slyšela jsem Johna Cronina říkat: ,Vím, že umřu na operačním stole. Vy mě zabijete. Doufám, že vás odsoudí za vraždu.‘“

Vypovídal advokát Roderick Pelham. Gus Venable se ho zeptal: „Když jste řekl doktorce Taylorové o milionu dolarů z majetku Johna Cronina, jak reagovala?“

„Řekla něco v tom smyslu, jako ,Připadá mi to neetické. Byl mým pacientem.‘“

„Připustila, že je to neetické?“

„Ano.“

„Ale souhlasila, že si ty peníze vezme?“

„Ano. Naprosto.“

Alan Penn zahájil křížový výslech.

„Pane Pelhame, očekávala doktorka Taylorová vaši návštěvu?“

„Proč? Ne, já…“

„Vy jste jí nezavolal a neřekl: ,John Cronin vám odkázal milion dolarů?‘“

„Ne, já…“

„Takže tuto zprávu jste jí sdělil osobně?“

„Ano.“

„A mohl jste sledovat její reakci na tuto zprávu?“

„Ano.“

„A když jste jí řekl o penězích, jak reagovala?“

„No – zdála se…, připadala mi překvapená, ale…“

„Děkuji, pane Pelhame. To je vše.“

Proces trval už čtvrtý týden. Diváci i tisk shledávali žalobce i obhájce už na pohled fascinujícími. Gus Venable byl oblečený v bílém a Alan Penn v černém. Oba muži se pohybovali po soudní síni jako herci ve starobylé šachové hře na jevišti s Paige Taylorovou jako obětním pěšákem.

Gus Venable dokončoval pár maličkostí.

„Bude-li soud tak laskav, rád bych předvolal na lavici svědků Almu Rogersovou.“

Po přísaze k ní Venable přistoupil: „Paní Rogersová, jaké je vaše povolání?“

„Jsem slečna Rogersová.“

„Prosím za prominutí.“

„Pracuji v Cornichově cestovní kanceláři.“

„Vaše kancelář zprostředkovává cesty do různých zemí, zajišťuje hotelové rezervace a vyjednává další ubytování pro své klienty?“

„Ano, pane.“

„Byl bych rád, kdybyste se podívala na obžalovanou. Viděla jste ji už někdy předtím?“

„Samozřejmě. Přišla do naší kanceláře před dvěma nebo třemi lety.“

„A co chtěla?“

„Říkala, že má zájem o výlet do Londýna a do Paříže, myslím, že i do Benátek.“

„Žádala nějakou okružní jízdu?“

„Ale ne. Říkala, že má na mysli něco prvotřídního – letadlo, hotel. A myslím si, že se zajímala o pronájem jachty.“

Soudní síň ztichla. Gus Venable přešel ke stolu žalobce a vzal do ruky nějaké předměty. „Policie v bytě doktorky Taylorové objevila tyto brožury. Jsou to cestovní průvodce po Paříži, Londýně a Benátkách, příručky o drahých hotelích a luxusních leteckých linkách a jeden ceník nabídek soukromých jachet.“

V soudní síni následoval hlasitý šum.

Žalobce otevřel jednu z příruček.

„Tady je nabídka pronájmu některých jachet.“ Četl nahlas. „Christina O... dvacet šest tisíc dolarů týdně, plus náklady spojené s plavbou Resolute Time, dvacet čtyři tisíce pět set dolarů na týden… Lucky Dream, dvacet sedm tisíc tři sta dolarů týdně.“ Zvedl oči od příručky. „U Lucky Dream je značka tužkou. Paige Taylorová si už vybrala jachtu za dvacet sedm tisíc tři sta dolarů na týden, a to ještě neměla vybranou oběť.“

„Byli bychom rádi, kdyby to bylo zaprotokolováno jako předmět doličný.“ Venable se otočil s úsměvem k Alanu Pennovi. Ten pohlédl na Paige. Dívala se před sebe na stůl a byla bledá. „Svědek je váš.“

Penn se postavil a rychle uvažoval.

„Jak se momentálně vede vaší cestovní kanceláři, slečno Rogersová?“

„Prosím? Nerozumím vám.“

„Ptal jsem se, jak jdou obchody. Je Corniche velká cestovní kancelář?“

„Ano, docela.“

„Řekl bych, že si k vám přichází pro informace spousta lidí.“

„Ano.“

„Je to pět nebo šest lidí denně?“

„To ne!“ Její hlas zněl dotčeně. „Jednáme o cestovních věcech s více než padesáti lidmi denně.“

„Padesát lidí denně?“ opakoval po ní. „A ten den, o kterém jsme před chvílí mluvili, byl před dvěma nebo třemi lety. Pokud si vynásobíte padesát devíti sty dny, vyjde vám zhruba čtyřicet pět tisíc lidí.“

„Je to možné.“

„A ze všech těchto lidí si pamatujete na doktorku Taylorovou? Jak je to možné?“

„Ano, ona a její dvě přítelkyně byly představou cesty do Evropy velice vzrušené. Zdálo se mi to roztomilé. Vypadaly jako školačky. Ano, vzpomínám si na ně velmi zřetelně, zvláště proto, že nevypadaly na to, že by si mohly dopřát jachtu.“

„Chápu, ale řekl bych, že každý, kdo k vám vstoupí a ptá se na cestovní prospekty, nakonec nemusí odcestovat.“

„Jistěže ne. Ale…“

„Doktorka Taylorová si tehdy výlet nezamluvila, že ano?“

„Ne. Tedy ne u nás. Ona…“

„Ani u kohokoliv jiného. Chtěla si nejspíš prohlédnout nějaké prospekty.“

„Ano. Ona…“

„To není totéž, jako již cestovat do Paříže a Londýna, viďte?“

„Jistěže ne, ale…“

„Děkuji vám. Můžete jít.“

Venable se otočil k soudkyni Youngové. „Rád bych nechal předvolat doktora Benjamina Wallace…“

„Doktore Wallace, jste správcem Oblastní nemocnice Embarcadero?“

„Ano.“

„Takže jistě znáte doktorku Taylorovou i její práci.“

„Ano, přesně tak.“

„Překvapilo vás, když jste se dozvěděl, že byla doktorka Taylorová obviněna z vraždy?“

Penn vstal. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Odpověď doktora Wallace by byla irelevantní.“

„Pokud mohu vysvětlit,“ přerušil jej Venable, „mohla by být velmi relevantní, když mě necháte otázku položit…“

„Dobře, uvidíme, co z toho bude,“ řekla soudkyně Youngová. „Ale žádné nesmysly, pane Venable.“

„Dovolte mi, abych otázku trochu specifikoval,“ pokračoval Venable. „Doktore Wallace, každý lékař je požádán, aby složil Hippokratovu přísahu, je to tak?“

„Ano.“

„A část tohoto slibu zní…,“ žalobce začal číst z papíru, který vzal do ruky: „Vyvaruji se každého zlého skutku nebo korupce?“

„Ano.“

„Stalo se v minulosti něco, z čeho byste mohl usuzovat, že by doktorka Taylorová byla schopna porušit Hippokratovu přísahu?“

„Námitka.“

„Zamítnuto.“

„Ano, stalo se.“

„Prosím, vysvětlete, o co šlo.“

„Měli jsme pacienta, u něhož se doktorka Taylorová rozhodla pro transfuzi krve. Jeho rodina odmítla dát svolení.“

„A co se stalo?“

„Doktorka Taylorová napřed odešla, ale pak stejně pacientovi transfuzi dala.“

„Je to zákonné?“

„V žádném případě. Ne bez svolení soudu.“

„A co potom udělala doktorka Taylorová?“

„Získala svolení později a změnila jeho datum.“

„Takže tajně provedla zákrok a zfalšovala nemocniční záznam, aby byla kryta?“

„Přesně tak.“

Alan Penn pohlédl krátce a naštvaně na Paige. Který čert mi ji byl dlužen? divil se.

Pokud diváci hledali na tváři Paige Taylorové jakékoliv známky pohnutí, byli zklamáni.

Chladná jako led, myslel si předseda poroty.

Gus Venable se otočil k soudnímu stolci. „Vaše Ctihodnosti, jestli se nemýlím, tak jedním ze svědků, kterého jsem chtěl předvolat, je doktor Lawrence Barker. Bohužel stále ještě trpí na následky mozkové mrtvice a nemůže se dostavit k soudu a svědčit. Proto položím pár otázek pracovníkům nemocnice, kteří s doktorem Barkerem pracovali.“

Penn se postavil. „Vznáším námitku. Nevidím v tom žádnou souvislost. Doktor Barker tady není, neúčastní se ani procesu. Kdyby…“

Venable jej přerušil. „Vaše Ctihodnosti, ujišťuji vás, že posloupnost otázek má velký vztah ke svědectvím, která jsme tady již slyšeli. Má to také co dělat s kompetencí obhájce jako doktora.“

Soudkyně Youngová se zatvářila skepticky. „Uvidíme. Jsme v soudní síni, a ne někde u řeky. Nebudu podporovat nějakou expedici. Můžete předvolat své svědky.“

„Děkuji.“

Gus Venable se obrátil k soudnímu vykonavateli. „Rád bych předvolal doktora Mathewa Petersona.“

Ke svědecké lavici se dostavil elegantní šedesátník. Složil přísahu a posadil se na své místo. Gus Venable řekl: „Doktore Petersone, jak dlouho už pracujete v Oblastní nemocnici Embarcadero?“

„Osm let.“

„Jaké je vaše odborné zařazení?“

„Jsem srdeční chirurg.“

„A během těch let, co působíte v Oblastní nemocnici Embarcadero, jste měl někdy možnost pracovat s doktorem Lawrencem Barkerem?“

„Ano, mnohokrát.“

„Co si o něm myslíte?“

„Totéž co každý jiný. Možná na rozdíl od DeBakeye a Cooleyho, že doktor Barker je nejlepším srdečním chirurgem na světě.“

„Byl jste přítomen na operačním sále to ráno, kdy doktorka Taylorová operovala pacienta jménem…,“ vzal si na pomoc list papíru, „…Lance Kelly?“

Svědkův hlas se změnil. „Ano, byl jsem tam.“

„Mohl byste popsat, co se toho rána stalo?“

Doktor Peterson řekl neochotně. „No, věci se vyvíjely špatně. Pacient se nám ztrácel.“

„Když říkáte, že se vám ,ztrácel pacient‘…“

„Zastavilo se mu srdce. Snažili jsme se ho vrátit zpátky a…“

„Poslali jste pro doktora Barkera?“

„Ano.“

„A dostavil se na operační sál ještě v době operace?“

„Ano. Až ke konci. Bylo už ale příliš pozdě na cokoliv. Nebyli jsme schopni pacienta oživit.“

„A řekl tehdy něco doktor Barker doktorce Taylorové?“

„Ano, všichni jsme byli rozčílení a…“

„Ptal jsem se vás, jestli doktor Barker řekl něco doktorce Taylorové.“

„Ano.“

„A co to bylo konkrétně?“

Nastala krátká odmlka a uprostřed té pauzy zaduněl venku hrom jako hlas Boží. A za okamžik nato se strhla bouřka, na střechu soudní budovy se valily mohutné proudy deště.

„Doktor Barker řekl: ,Zabila jste ho‘.“

Přítomní v soudní síni začali hlučet. Soudkyně Youngová uhodila kladívkem. „To stačí! Jste jeskynní lidé? Ještě jeden takový výbuch a budete všichni venku na dešti.“

Gus Venable počkal, až hluk opadne. Pak řekl do ticha. „Jste si jist tím, že řekl doktor Barker doktorce Taylorové: ‚Zabila jste ho‘?“

„Ano.“

„A můžete potvrdit, že doktor Barker byl muž, jehož lékařské mínění má váhu?“

„Samozřejmě.“

„Děkuji. To je vše, doktore.“ Obrátil se k Alanu Pennovi. „Svědek je váš.“

Penn povstal a přistoupil k lavici svědků.

„Doktore Petersone, nikdy jsem nebyl při žádné operaci, ale představuji si, že při ní vládne obrovské napětí, zvláště jde-li o něco tak závažného, jako je operace srdce.“

„Je to velké vypětí.“

„Kolik lidí bývá v takových chvílích na sále? Tři nebo čtyři?“

„To ne. Vždy šest nebo i více.“

„Skutečně?“

„Ano, obvykle dva chirurgové, jeden asistent, někdy dva anesteziologové, jedna instrumentářka a ještě nejméně jedna pomocná sestra.“

„Jasné. Pak při takové operaci musí být asi dost hluku a vzruchu. Lidé na sebe volají nejrůznější pokyny a podobně.“

„Ano.“

„A pokud vím, bývá zvykem pouštět během operace hudbu.“

„Přesně tak.“

„Když přišel doktor Barker a viděl, že Lance Kelly umírá, tak to asi také přispělo k neklidu.“

„Samozřejmě, každý z nás dělal všechno pro záchranu pacienta.“

„Bylo hodně hluku?“

„Ano, při tom všem bylo dost hluku.“

„A přesto jste v tom zmatku a hluku, navíc při hudbě, zaslechl doktora Barkera, jak říká doktorce Taylorové, že zabila pacienta. V té všeobecné nervozitě jste se přece mohl zmýlit, že ano?“

„Ne, pane. Nemohl jsem se zmýlit.“

„Jak to, že jste si tak jistý?“

Doktor Peterson si povzdechl: „Protože, když ta slova padla, stál jsem hned vedle doktora Barkera.“

Nebylo východiska.

„Nemám další otázky.“

Případ se mu rozpadal pod rukama, nebylo čeho se zachytit. Vše bylo ještě horší, než se zprvu zdálo.

K lavici svědků přistoupila Denisa Berryová.

„Jste zdravotní sestrou v Oblastní nemocnici Embarcadero?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste tam zaměstnaná?“

„Pět let.“

„Během té doby jste byla někdy svědkem rozhovoru mezi doktorkou Taylorovou a doktorem Barkerem?“

„Jistě. Mnohokrát.“

„Můžete něco z těch debat opakovat?“

Sestra Berryová se podívala na doktorku Taylorovou a zaváhala. „No, doktor Barker býval občas dost přísný…“

„Na to jsem se vás neptal, sestro Berryová. Žádal jsem vás, abyste upřesnila to, co jste ho slyšela říci doktorce Taylorové.“

Nastalo delší ticho. „Dobře tedy, jednou povídal, že je nekompetentní a…“

Gus Venable se zatvářil překvapeně. „Vy jste slyšela doktora Barkera říct, že doktorka Taylorová byla nekompetentní?“

„Ano, pane. Ale on vždycky…“

„Co jiného jste ho ještě slyšela povídat o doktorce Taylorové?“

Svědkyně neměla chuť odpovídat. „Skutečně si nevzpomínám.“

„Slečno Berryová, jste pod přísahou.“

„Ano, jednou jsem zaslechla, jak říká…“ Dalším slovům už nebylo rozumět.

„Nerozumíme vám. Mluvte hlasitěji, prosím. Co jste ho slyšela povídat?“

„Řekl, že… že by doktorce Taylorové nenechal operovat ani psa.“

Z řad diváků se ozval těžký výdech.

„Ale jsem si jistá, že myslel pouze…“

„Myslím, že nám všem tady je jasné, co tím měl doktor Barker na mysli.“

Všechny oči v sále hleděly na Paige Taylorovou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Kniha první

Kniha druhá