S Pirisem do hrobu a zase zpět

Martin Bergl

Upozornění: Veškerá podobnost s živými lidmi je velmi náhodná. Jsou to jen fiktivní postavy, kterými si autor honí triko.

Copyright

Autor: Martin Bergl

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

Ukážka z elektronickej knihy

ISBN:

978-80-7512-137-0 (ePub)

978-80-7512-138-7 (mobipocket)

978-80-7512-139-4 (pdf)

Milí zesnulí, vážení pozůstalí!

Doba je hektická, málo času pro živé, natožpak pro mrtvoly, proto  u příležitosti letošních Dušiček zavádí naše pohřební služba HNÁT + HRUŠKA revoluční novinku  30 v 1 (třicet v jednom). Vítám Vás všechny tímto  na Českém pohřbu III.  K poklesu do hrobu Vám dnes večer bude hrát  naše kremační skupina HAVRAN a BERKA.

Dobře si všímejte, kdo s Vámi sedí v lokále či u stolu. Až začnou chodit parte se jmény dotyčných , odpadnou Vám starosti se sháněním černého hubertusu a Vy se jen můžete pousmát: „ Ale vždyť jemu jsem byl na pohřbu  už  21.11.2014  U potůčku. Tolik tedy k technikáliím dnešního večera.

A nyní trochu duchhovna do toho umírání. Smrt se všeobecně považuje za cosi neveselého, ba snad tragického v tom lidském životaběhu. Chápu, že Vás ta s kosou může docela naštvat, máte-li ještě rozdělanou nějakou práci: chcete-li třeba ještě posekat trávník, či cosi přeříznout. Uvědomte si však, čeho budete svým odchodem ušetřeni :  nebudete muset snášet další Zemanovy bláboly, a i kdyby se třeba opět napil ruský kůň z Vltavy, Vás už se  to týkat nebude, vy budete pěkně rozptýleni na loučce, upěchováni v urně či prolezlí červy v truhle. Na tu truhlu pozor- pokud jste byli rybáři-prý jsou červi pěkně pomstychtivé bestie. Zajímají-li Vás statistiky, pak  u nás jdou nejvíce do země  Romové a imigranti. Nejlepšímí hrobníky visegrádské čtyřky jsou pak  Slováci Pavol Hedák a Marek Rigo, kteří na Mistrovství v kopání hrobů letos dosáhli skvělého času 1 hodina a 20 minut, přičemž standartizovaný hrob musí mít hloubku 1,75m+délku 2m +rozpětí rukou 0,8m.

Nyní něco málo slov o Dušičkách. Začali to Keltové – jejich nový rok začínal 1.11. svátkem  Samitainem. Zatímco v Evropě mají klidný průběh , v anglosaských zemích je to více o strašení. Hodně aut na silnicích  v těchto dnech a přemíra svátečních řidičů za jejich volanty má zase blahodárný vliv na pohřební byznys jak u nás, tak i v cizině.

Spolek přátel žehu funguje i dnes. Členství stojí 20 000,--Kč a spolek zajistí pohřeb a kremaci pro své členy. Založen byl roku 1909 a původně se jmenoval výstižně Krematorium (předobrazem mu byl rakousko-uherský spolek die Flamme (Plamen) z r. 1885.  8.prosince 1899 pak zahájila činnost Společnost pro spalování mrtvol, jejímiž nejvýraznějšími postavami byl fyzik MUDr. Jindřich Záhoř, pozdější starosta Sokola Josef Scheiner a Ludvík Čížek. Propagace kremační myšlenky  přinesla významný pokrok v pohřebnictví. Umožnil ho 1.dubna 1919 Národním shromážděním přijatý LEX KVAPIL: „Pohřbívání ohněm je dovoleno“.  A už to jelo,  pece už se nezakecaly.

Novodobá kremace dala také vzniknout nové pohřební a hřbitovní kultuře, která odmítá pompu, zbytečné a neúčelné plýtvání prostředky. Jako bych slyšel  hlas pana Kopfrkingla. Svým pojetím piety navozuje vyváženost , zklidnění a klade důraz na výkon v  souvislosti s ubyváním hřbitovní plochy.

Výjimečnou postavou českého kremačního hnutí byl i Vojta Náprstek. A byl to i ing. František Mencl, odborník na mostní stavitelství, který inicioval vznik Mezinárodní kremační federace, ustavené v Londýně.

První krematorium v Rakousku – Uhersku bylo postaveno ve městě Reichenbergu, nyní Liberci.

Roku 1913 vypracovala firma Rudolf Bitzan aus Dresden projekt , v roce 1915 byl položen základní kámen a v roce 1917 se už vesele spalovalo.

Ovšem, přátelé, kremacemi veškerý pokrok nekončí. Kdo z Vás odebírá bulletin amerických pohřebníků  FUNERAL WIRE (aneb Pohřební drát), jistě zaregistroval nový trend v pohřebnictví, a sice  alkalickou hydrolýzu, což je rozkladná reakce, při které se spotřebovává voda a která proběhne takto: Po smrti Vás strčí do velkého papiňáku. Zalijí Vás louhem a za zvýšeného tlaku  povaří při 160 stupních celsia. Proběhne alkalická hydrolýza,  která trvá 3-4 hodiny dle velikosti těla a která Vaše tělo promění v koktejl bílkovin, kterými se pohnojí kořeny stromů. Výhody oproti kremaci:

neznečišťuje ovzduší a nevypouští plyny

vypouští 20xméně COdvě než klassická kremace

spotřebuje jen  10 procent energie oproti kremaci

chrání půdu a vodu před znečištěním(to je zase výhoda oproti pohřbu do země)

peacemakery a titanové implantáty zůstávají  nedotčené a sterilní Ideální pro ekologicky zaměřené nebožtíky a neboštičky – již patentováno ve 23 státech USA.

Pokud Vám snad pohřeb do země, žehem, či alkalická hydrolýza přijdou příliš fádní, můžete odjet do Tibetu, kde Vás po smrti sežerou draví ptáci, nebo  do Švédska, kde Vás firma PROMESSA zmrazí na minus 180 stupňů Celsia, pak ponoří do kapalného  dusíku a Vaše zkřehlé ostatky pak vystaví vibracím. Tím vznikne prach , který se opět použije k hnojení.

Pro nenapravitelné optimisty je tu pak pohřeb kryonický, při kterém se vypustí z těla krev, nahradí se glycerinem a pak už jen čekáte , jak se pochlapí zdravověda.Pro zbohatlíky se pak nabízí pohřeb nebeský, kdy jste vystřeleni až tam, kam jen ptáci mohou (mimochodem tato píseň  z filmu EASY RIDER, v české verzi Pavla Bobka Chci stoupat jak dým, je na osmém místě v hitparádě českých kremačních písní).

Milí zesnulí, vážení pozůstalí-a tedy opět potenciální zesnulí: pokud se domníváte, že smrtí veškerá sranda končí, mám pro vás dobrou zprávu: at už rozptýleni,  hlodáni červy či utemováni v urně, zažijete i na hřbitově veselé kousky.

3 ženy jdou z diskotéky domů. Zkrátí si cestu přes hřbitov, vtom šílený vítr, polekají se a utíkají domů celé vyděšené. Druhý den to komentují jejich manželé v hospodě: „Chlapi, asi nás podvádějí, ta moje včera přišla celá rozjařená.“  ...“Ta moje měla zas potrhané kalhoty.“ ...“  To nic není.  Ta moje přišla nahá  a  okolo ramen měla fialovou stuhu s nápisem NIKDY NA TEBE NEZAPOMENEME.KOLEGOVÉ Z PRÁCE.“

Přijde kostra do hospody a povídá: „Prosím pivo a hadr.“

Co hledá jednoruký ve městě? Secondhand.

Přijde princ se zlatým střevíčkem do krematoria a ptá se: „Není tu někde Popelka?“

Přijde hrobník z práce strašně unavený a žena se ho ptá:“ Hodně práce?“ „To ani ne, ale pochovávali jsme ňákýho Zemana a lidi tolik tleskali,  že jsme ho museli 8x vytáhnout.“

Funebrák před panelákem: „Paní,neumřel tu někdo?“   „-Né, to bych musela vědět.“ -A paní, kde tu bydlí Novákovi?“ - „No , já jsem Nováková.“ - „ Tak to vám vezu děti z pionýrskýho tábora.“

Pohřební průvod. „Manželka?“ - „Ne, tchýně.“ -“Taky dobrý.“

Líbají se dva na hřbitovní zdi.  Jde okolo kamarád: :“Hele, půjč mi ji taky na chvíli...“   - „Dej pokoj a vyhrabej si svoji!“

U soudu. -“Proč jste hodila manžela po smrti do kontejneru?“ -“On si nepřál nic okázalého.“

Včera pochovali Nováka. - „Co mu bylo?“ - „ Co by mu bylo? Mrtvej byl !“

Pane doktore, kolik mi zbývá času? -“ Televizní seriály už nerozkoukávat!“

„Babi, uhni!“ - A ona uhnila.“

Milí zesnulí, vážení pozůstalí, nechci Vás již déle zdržovat od pravé nefalšované pohřební taškařice.

Jak správně podotkl  pan kapelník „Sejdeme se na márách“ a já Vám k tomu přeji prima sešup.

Tak pravil Mácher Bajšláfer Pornokáchel, praesident Piris Klubu a rozjela se pravá nefalšovaná pirisová zábava. Na přítomných bylo vidět, že téma dnešního večera je vskutku dobře zvoleno. Inu, v kategorii 60+ je morbidní veselice tím pravým ořechovým a většina z nás má již sbaleno do kremáče. Nejvíce masek bylo smrťáckých, některé smrtky dorazily i s kosou. Jedna osoba dorazila s vlastním parte, datovaným na onen večer, a rozhodila ho po stolech jak jídelní lístek.

DUNIHLAVY    A    TLAMOLEPY

Ale vás bude jistě zajímat ten PIRIS v názvu.  Inu,modří již  vědí, a pro ty zbylé je zde vysvětlení.

Do světového hnutí a slávy  dorostla obliba čúča hruškového. S láskou na zlaté časy Pirisu vzpomíná Mácher Bajšláfer z Liberce , pirisový praesident celé planety.  „V roce 1973 , během studia školy cestovního ruchu v Karlových Varech jsme objevili v tamější prodejně ovoce-zelenina nápoj, který se stal naším souputníkem, ač v poslední době už jen v ideově imaginární podobě, bezmála čtyřicet let. Lahodné hruškové víno Piris  (piris=latinsky hruška) nás jako studenty  zaujal především cenou (5,50 Kč za 0,65 l), pivním uzávěrem a dlouhým dostřelem, působil totiž jako nervový jed. Člověk se ani tak neopil, jen zapomněl, kde bydlí a jak se jmenuje. V restauraci Jaro v Karlových Varech (nyní Lady Club Marion) jsme každou středu pořádali  kriterijní večírky, kde nepřekonaným a nepřekonatelným rekordem byly 4 vypité lahve na člena klubu. Z Varů se Piris klub rozšířil do Prahy, Liberce, Brna a dalších lokalit.  s přibývající emigrací vznikly pobočky i ve Vancouveru, Stockholmu a po Evropě. Pro nás nikdy nebyl Piris jen levným ožíracím prostředkem.

Vznikla Pirisem inspirovaná literární díla, propagační filmové agitky, sportovní desetiboj. V roce 1981 došlo k nejhoršímu-Piris zmizel z obchodů. Napsal tedy pirisový písmák  Jaroslav Trakčník žádost za svého invalidního otce, jehož jedinou radostí (krom rychlé jízdy na invalidním vozíku) je pití Pirisu, aby byla jeho výroba zachována. Ing. Hampl, vedoucí výroby ve Frutě Mochov, mu s politováním odpověděl, že jejich závod přešel na výrobu ovocných šťáv a připojil seznam dvaceti podobných samoserů z jiných závodů, aby si pan Trakčník senior zvolil odpovídající náhražku. To nás pochopitelně nemohlo uspokojit. Početná pirisová delegace s kompletním pirisovým archivem dorazila do Fruty Mochov, závod Mnichovo Hradiště, , kde jsme byli vstřícně přijati a výsledkem této mise byl Piris hruškovo-rybízový, který však zřejmě kvůli luxusní ceně (13,75 za 0,65) a také proto, že mnozí naši členové se přestali po revoluci realizovat  v pití ovocného vína a vrhli se do podnikání, neměl valný prodejní úspěch.

A tak poslední lahve Pirisu nové generace byly k dostání v roce 1994. Nicméně prožili jsme s Pirisem nejlepší léta našeho života a jeho idea je věčně živá:   S Pirisem a penisem žijem život velkým snem!”

SMS 13.11.2014:

Tak sedím ve Wiener Stadthalle, za chvíli vyleze Yusuf/Cat Stevens,zazpívá svých 33 kousků a já se asi poseru blahem. Mělo to sice příjít už ve dvaceti, ale ani takhle na sklonkud  to není špatný pocit.

Největší romantik šedesátých let, který v r 1977 konvertoval k islámu, má v portfoliu tolik rozmanitých písní, že mu jejich pestrost záviděl i Petr Hapka, a to byl nějaký hitmaker. Navíc  jsou to všechno písně with message, neboli s poselstvím, aneb jak se dříve říkalo angažované. Do Čech se nepodíval ani za komunistů, ani v nových 'pořádcích'. Ale ono ani není divu-v hale v Liberci je k vidění i teď Michal David,teta Helena a Alexandrovci. A těch slibů, když ji stavěli, jak kultura v Sudetech pookřeje. Ale zpátky k Yusufovi/Catovi: na scéně britské nádražíčko, odkud  za chvíli startuje  peace train tour, jak se šnůra jmenuje. Cat střídá písně z nové  desky,produkované Rickem Rubinem a zabarvené do blues, se všemi možnými útržky jeho čtyřicetileté kariéry. Čekal jsem spíš obecenstvo složené z odkvetlých hipíků, kteří jsou tu tedy také, ale převažují mladí lidé, kteří navíc všechny písně odzpívali s ním. Na muslimské období rezignoval,spíš to vypadá, že ho jeho konverze tíží, ale vystoupit už nemůže.Také je tu jen pár ošátkovaných, střídá kytaru s elektrickým piánem, v kapele mladý černoušek za bicími i nestor Alun Davies  na kytaru-ten zářil s hárem ala Angela Davis jak sluníčko už na prvních elpíčkách v r. 1971.Může vám možná přijít jeho zápal ve věci nenásilí naivní, jeho véčka z prstů a peace sign na scéně za zpozdilý, ale ten závan šedesátých let je fajn. Takoví jsme byli.

evěrečná život velkým

Jak  moc pro vás znamená hudba? Troufám si tvrdit, že v oněch časech, kdy nebyly ty internety a  empétrojáky  pro nás znamenala docela dost. Jiří a Mirka Černých  s jejich Houpačkou, odchytnutí  na tranzistorové rádio pod peřinou, kufříkový  gramofon  a první malá vinylová deska s Úvodem do stereofonie – „Nyní mne slyšíte  z levého reproduktoru – a nyní mne slyšíte z pravého reproduktoru“, magnetofon URAN, kterému se brzy vytahaly  gumičky, tudíž jste mu museli pomáhat točením pravého kotouče rukou, to vše představovalo vysoko- věrnostní poslech šedesátých let. Když sem přijel za sociku nějaký  „západní umělec“,  byl to velký svátek. Asi i dnes, ale v té záplavě si toho ani nevšimnete. Pokusím se zalovit v paměti, koho jsem tehdy stihl odlovit napříč všemi žánry. Asi to nebude přesné v čase, ale třeba  vám to nahodí také nějaké vzpomínky.

Gilbert Bécaud- pan Svoboda Lubomír z Liberce pro něj zařizoval stěhování skleněného piána, bydlel ve Zlaťáku a pokojské bručely, že na pokoji všechno propálil cigaretami. Při produkci ho dámy postupně zavalovaly květinami, jedna taková baculatá mu mezi písněmi   předala  květinu, on s díky přijal, a když ona se otočila a  uličkou odcházela zpět na místo, udělal ten elegán v modrém obleku s kravatou Ferdy Mravence takový ksicht, až celý sál zaburácel a boubelka se jen nevědoucně rozhlížela.

Johnny Cash vystupoval  na sklonku roku  1978  v  Praze ve Sportovní hale v  kulisách jakéhosi křoví, což asi mělo navodit tu správnou country atmosféru.  Přijel s celým rozvětveným příbuzenstvem, legendární Carterovic rodinou a když všichni končili závěrečnou Will The Circle Be Unbroken, ani bulva nezůstala suchá. Z celé rodiny se mu odrodila jen dcerunka  Roseanne  Cash, která se vrhla na rockovou muziku. Tu když viděl známý estét  Jura Uherek  v dokumentu BLUE SUEDE SHOES, kde hrála a zpívala  s Dave Edmundsem,  Ringo Starrem,  GeorgeHarrisonem a Ericem Claptonem, komentoval  její rozsáhlý  ústní otvor: „Ta má hubu jak pytel na hady. Ta by ti ho přeblafla raz dva.“

Czeslaw Niemen se v Praze vyloupl v těch letech, když fúzoval jazz s rockem. Určitě bychom tehdy radši šli na Mahavishnu Orchestra, ale ti nedorazili zřejmě kvůli emigrantovi Janu Hammerovi. Ale tohle byl taky zážitek – za hradbou varhan a reprobeden nebyl vůbec vidět a celá Lucerna se nadnášela  jak při sedmi stupních zemětřesné škály.

Tina Turner byla taky v Lucerně a Pragokoncert ji tehdy dostal za hubičku, to proto, že byla těsně po rozchodu s Ikem a dva  roky před jejím monumentálním comebackem. Tehdy jí bylo teprve padesát, minisukni měla až pod bradu a zadkem vrtěla jak vosa. Z dalších mimohudebních  postřehů: na balkoně čněla vejčitá holá hlava Jiřího Černého, který si vše zapisoval do notýsku.

Velvet Underground se dali po dvaceti letech překvapivě dohromady  na jednu šňůru po Evropě, začalimmmm v Paříži a hned  další zastávka byla v pražském Pakulu, který ještě ani nestačil vychladnout od stranických prdelí.  Bylo to v původní sestavě, Mo Tucker mlátila do bicích jak do kuchyňských hrnců a byl to tak silný zážitek, že teprve po koncertu jsem si všiml, že domnělý popelníček, kam jsem rozechvělý klepal popel z cigaret, je  již nefunkční tlumočnické zařízení.

Elton John  se zjevil v Pakulu ještě za komunistické éry, také měl skleněné piáno, na kterém občas i trdloval, ale zřejmě to nebyl ten nástroj, který stěhoval pan L.S. z Liberce. Lupeny tehdy sehnala Miruška Kosová, když to byl ještě Mirek.  V prvních řadách seděli zřejmě  zasloužilí členové strany, kteří dostali lupeny za odměnu. Asi ale čekali něco jiného, nějaké častušky,protože už po chvilce vybíhali ze sálu a drželi si uši. Ale my ostatní jsme si to užili, protože Elton je Mócart popmjúzik.

BIG FUN bylo duo britských buzerantů, kteří  tvořili disko – elektro dupárnu v devadesátých letech.. Naši holandští chlebodárci Anja a Bahrendt z Evromusic na ně vsadili, i když jsme se jim to snažili rozmluvit s tím, že český národ je spíš kotlíkářský a folkový. Vylisovali jim dva tisíce singlů a pozvali je na koncert  do Prahy. Na ten koncert, který se konal v hradčanském klubu Peklo a kde stál chlebíček tři stovky, jsme my dealeři  pozvali lidi z rádií a diskoték, aby se zajistil pozdější hladký odbyt těch sraček. Pochopitelně jsme si také přihřáli polívčičku a tak krom Míry Kose, který už byl v té době Miruškou z rádia EURO K, se tam zjevila i teta Milena z Děčína, která sice rádio neměla, zato ale kozy  číslo 7.  Už když jsme pro ty hochy jeli s Volíškem (australský kolega Wally Murr)  na letiště, tušili jsme průser. Ale koupili jsme si v Čelákovicích velké doutníky a připadali jsme si jak velcí hlavouni hudebního průmyslu. Disko bylo úžasné, hoši zazpívali na playback dvě písničky, víc jich asi neuměli, pak vystoupil  jakýsi nizozemský  DJ, který měl mixpult jak vesmírnou loď, Anja s Bahrendtem před akcí nezapomněli  říct, že vše je na účet podniku, tudíž všichni ti Rejžkové do sebe na  baru klopili dvanáctiletou vísku a brali si kartóny amerik na doma. Karel Diepold dodal svého známého kameramana, který se při natáčení upravil tak, že ho ráno našli ležet i s kamerou na tramvajové zastávce. Když pak Bahrendt shlédl, co ten kutil z celého večera  natočil, řval, že mu tu videokazetu vrazí do prdele a čtyřikrát otočí.  Účet za akci byl  800 000,--, desek se prodalo slovy dvanáct, tudíž jsme to pak celé překřtili na krachovací večírek. Za týden jsme  odevzdali služební auta a bylo po prdeli. Ale náramně jsme si to užili.

PAUL  SIMON hrál poprvé v Čechách na stadionu Sparty na Letné, byl krásný teplý letní večer 4. července, to nám asi amíci darovali ke Dni nezávislosti.  Všichni na pódiu byli krásně barevní, protože to mu tehdy zrovna vyšlo africké album a tak všichni křepčili a byli happy. Boy In The Bubble. Stejně ale bylo jednomu líto, že jsme si ho nemohli užít už dřív, když ještě zpíval s Furunklem.

Folk rockový chameleon Bob Dylan přijížděl po roce 1989 často a pravidelně.  Toto byla jeho první návštěva  a tak jsme byli natěšeni velice.Už když jsme jeli autem se Sobotovými do Prahy, střídali jsme cédéčka ze všech jeho období, abychom se patřičně naladili.  V podzemí Sportovní haly jsme narazili na největšího  pravdoláskaře, který se byl též vychcat-dobré znamení, že koncert bude stát za to. A taky že jo.  Mistr se sice ozdobil hučkou naraženou hluboko do čela, nicméně nebyl zas až tak moc nekomunikativní, jak se o něm traduje a občas i lehce zalaškoval s publikem.  Písně byly sice obtížně identifikovatelné, o to byl ale příjemnější pocit, že jste svědky něčeho navýsost originálního a neopakovatelného a že to tedy nebyly vyhozené peníze.

Jeho družka z folkové éry, která dorazila cca za půl roku byla naopak komunikativní až běda a vyprávěla veselé historky z natáčení, kupř. o tom, jak jí VH dělal kdysi na Bratislavské lyře bedňáka. Proto se mu také přezdívá prezident-fanoušek, zatímco TGM byl prezident –zakladatel a EB prezident-osvoboditel. Zazpívala mu procítěně Swing Low Sweet Charriot.

Tom Waits byl asi největší kalibr mých hudebních zážitků. Protože chtěl zabránit překupníkům v kšeftování s lupeny, nakupovaly se lístky na jméno a přes internet. Koncert byl v srpnu, ale už v listopadu jsem v určený den a hodinu seděl u stroje, síť hned spadla, ale nakonec se zadařilo. V létě jsme tedy se Syslem vyrazili do Prahyza splněním snu, před Pakulem had lidí, které se nějaký zvrhlík rozhodl pouštět až na poslední chvíli a ještě nás podrobili důkladnému filcunku jak nějaké potenciální teroristy. Ale setkání s Mistrem bylo úchvatné a zatímco my černi jsme disciplinovaně seděli ve fotelech, rozjaření Poláci se hned po první písni nahrnuli až k podiu a  spontánně si to tam užívali. Co dodat? Už nadosmrti nezapomenu, jak Tom Waits stojí v houmlesáckých hadrech a obřích křuskách uprostřed podia, zalitý světelným kuželem světla, ruky hore a seshora se na něj sype zlatý prach. Kdybychom se víckrát nepotkali, bylo to krásné a bylo toho dost.

Ke koncertu Iggyho Popa  se váže veselá historka. To bylo v čase Evromusic a Volíškovi (Wally Murr z Ausreáli) přiletěl ten den těsně před koncertem  bratr z Austrálie. Na pražské Výstaviště dorazil rovnou z letiště, šel se vychcat do Stromovky, vrátil se a v ruce třímal pěkně vzrostlou rostlinku marjánky se slovy: „To je moje země zaslíbená, tady jim to roste snad všude.“ Prostředí koncertu nebylo příliš důstojné, taková dlouhá nudle s mizernou akustikou, ale když jsme polehali na zem a pokouřili, už se to srovnalo. Po koncertu jsme jeli na chalupu do Neudorfu do Sudet, kde Australani učili  mou šedesátiletou matku  kouřit marjánku z pet lahve, aby nepřišla o důležité vitamíny. Nově dorazivší Australan se příští den dokázal ztratit na houbařské vycházce. Natěšený na mushrooms(asi myslel, že budou magic) zaběhl do lesa a za pět hodin ho přivezla až z Jablonce rozčilená ženština v trabantu:“ Až ho příště vypustíte ven, dejte mu na krk cedulku s adresou, vůbec nevěděl odkud  a kde je.“ O to větší záhadou je, jak jí dokázal vysvětlit,  z které chalupy je. Neodpustím si poznámku, jak  matce zmíněné kouření zachutnalo, i když později tvrdila, že sází, aby měla mast na revma. Vysadila si doma na zahrádce záhonek, pěkně jí to vzešlo a už se těšila, jak se namastí. Jenže k sousedce důchodkyni učitelce dorazil na prázdninový pobyt vnuk z Belgie. On měl doma problémy s drogami, tak ho  prozíraví rodiče vyslali na ozdravný pobyt k babičce do Čech, že tady se k tomu hned tak nedostane. A tak mu stačilo, aby vyhlédl od babičky z okna, vyběhl na zahrádku, sklidil a babi Mácherka se musela mazat opodeldokem.

Co všechno hrál na koncertu Stevie Wonder už si bohužel nevybavím, ale vidím, jak ho k piánu vede obrovitý  černý bodyguard, usazuje ho na stoličku a on už se pak do rytmu kymácí ze strany na stranu, plácá se do stehen a sází tam jeden flák za druhým. Dotaz: Když půjdete ke Steviemu Wonderovi na návštěvu, jak poznáte, za kterými dveřmi bydlí?  Inu, za těmi, na kterých chybí kukátko…

Alice Cooper se obklopil muzikanty, kteří byli až o dvě  generace mladší než on a jeho muzice to určitě prospělo. Na hlavě buřinku, v ruce hůlčičku a vykračoval si jak Rumcajs okolo Řáholce. Hlavně potěšil, že zahrál skoro vše z Billion Dollar Babies, kteréžto elpíčko jsme kdysi v KV prošoupali skoro durch.

To Ozzy Osbourne vyhlížel o mnoho unavenějším dojmem, a když si stahoval tepláky a čpulil na nás prdel(jeho prastará finta), ukázalo se, že půlky nejsou originály, nýbrž namalované na nějakém  vixlajvantu. To se asi aby se bigotní amíci nepohoršili až příliš. No jo, tuhle legendu jsme si taky měli užít už před čtyřiceti lety a mohli jsme zažít i ukousnutou netopýří hlavu.

Na  Paula Mc Cartneyho bylo těšení  též veliké, ale trochu nám ten zážitek pokazili pořadatelé. Už když jsme s Martou vylezli z metra na stanici Kolbenova, udivila nás fronta od metra až k místu konání, která se navíc vůbec nehýbala. I když koncert měl už za hodinu začít. Byl to totiž první koncert nového přírodního areálu Kolben-Daněk v místě bývalé továrny. Pořadatelé nestihli dodělat plochu, kterou se navíc prohnala těsně před akcí průtrž . Se začátkem koncertu jsme se tedy ocitli na místě, stáli po kotníky v bahně a záviděli sedícím na dřevěné konstrukci (známý estét JU třeba). Vystupovali cirkusáci jak od Tima Burtona, a když vylezl Macca , byly  všechny útrapy zapomenuty. Končil Live And Let Die s  ohňostrojem a bylo to ňam ňam.

Bluesový kytarista  Joe Bonamassa se zjevil v jabloneckém klubu Na rampě naprosto absurdně již v době, kdy hrál v Royal Albert Hall s Ericem Claptonem a kraloval různým bluesovým žebříčkům. Hrál naprosto dokonale, ale trochu mne mátlo, že vypadá jako účetní. Správný bluesman by měl přece absolvovat jakousi školu života, která na něm zanechá patrné stopy. To bude asi ta nová generace bluesmanů – oni budou dokonalí, ale nebude to mít ten správný hospodský odér.

Bretaňský bard Alan Stivell hrál s kapelou v pražské Lucerně koncem roku 1992(snad) a keltské vánoce se velice vydařily, ta doba k tomu sedla jak prdel na hrnec.

Skinhead O´ Connor zazpívala jednoho teplého červencového večera v zámeckém parku na Sychrově a už to prostředí z koncertuudělalo nezapomenutelný zážitek. Již to sice nebyla ta křehká dívenka, jak ji člověk pamatuje z klipů, ale i jako odulá čtyřicátnice měla jisté charisma a zpívalo ji to výborně.

Skinhead O´Connor se to jistě netýká, ta začínala se zpěvem v kostelním sboru, ale velká část muzikantů jsou tajní kotlíkáři (a jistě kdysi zalamovali prsty na Portě). Pokud u kotlíku nezůstali celý život, tak se ke svým začátkům budou hlásit s nevolí – snad jim pidlikání na bendžo či texty toho žánru přijdou příliš jednoduché a naivní.

TSUNAMI

Letos je to právě deset let, co můj kolega  v Nationale Nederlanden  v listopadu 2004  úspěšně přežil šerednou autonehodu, i odměnil se tím, že zakoupil vánoční zájezd do Thajska, odkud se mu tedy podařilo dovézt zpět holý život. Nevím, zda měl odvahu odměnit se nějak potřetí, jisté je, že ta s kosou bývá někdy pěkně umanutá.

Koniec ukážky

Table of Contents

S Pirisem do hrobu a zase zpět

Copyright

Milí zesnulí, vážení pozůstalí!

DUNIHLAVY A TLAMOLEPY

TSUNAMI