Ukážka z elektronickej knihy

© Vlasta Čiháková Noshiro, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-797-2

ISBN mobi 978-80-7462-809-2

.

Věnováno mým vnoučatům

PROLOG

Evropský světadíl se jmenuje po Asiatce. Podle řecké mytologie to byla dcera foinického krále Agénora, jménem Európé, jejíž příběh vytvořil sedm století před Kristem řecký básník Hesiodos. Označil ji za milenku vládce Olympu Dia, který s ní zplodil tři syny. Provdal ji pak za krétského krále Asterióna, který přijal děti za své. O Európé se zmiňuje i historik Herodotos zhruba v 5. století před naším letopočtem, jenž dělil Zemi na světadíly, všechny pojmenované ženským jménem. Napsal, že Európé byla asijského původu (neboť do východní části světa zahrnoval ostrov Krétu) a nikdy nevkročila na pevninskou část světa, čímž mínil tehdejší Řecko.

Římané se o Evropu příliš nezajímali, středem jejich světa bylo Středomoří. V 1. století našeho letopočtu zahrnovala římská říše dnešní Itálii, Francii, Řecko s ostrovy, Španělsko, Portugalsko, Belgii, Švýcarsko, Holandsko, Lucembursko, Anglii, jih Německa a Skotska, Rakousko, Maďarsko, část Moldavska a celý Balkán. Z latinského jazyka se zrodila románská skupina jazyků – francouzština, italština, španělština a portugalština, ovlivnila i angličtinu. Jen barbaři ze severu, zahrnující Čechy, přijali latinský jazyk teprve až s nástupem křesťanství, jako univerzální jazyk katolické církve.

Římští císařové sjednotili valnou část dnešní Evropy v jeden celek a naučili její obyvatele vzdělávat se, válčit, úředničit a soudit podle občanského práva. Římská společenská praxe s převzatou řeckou vzdělaností dala základ celé evropské kultuře. Vštípila jednotlivým národům zásady demokracie a občanské svobody, poučila je o negativním účinku moci, vojenské síly a korupce. Po rozpadu římské říše v 5. století n. l. ji nahradily samostatné státy, založené v rámci Evropy na jazykových a kulturních odlišnostech jednotlivých národů.

O jednotu moderní Evropy a integraci kulturně vyspělých států s vyčleněním novověkých „barbarů“, příkladně ruských bolševiků či německých fašistů, usilovalo ve 20. letech minulého století hnutí Panevropy, založené a vedené kosmopolitním šlechticem, hrabětem Richardem Coudenhove-Kalergi. Údajně to byl onen pražský novinář Viktor László ze slavného filmu Casablanca, který prchal s Ingrid Bergmanovou před Hitlerem s pomocí Humphreyho Bogarta do Ameriky. Jeho matka, narozená v Japonsku a provdaná na přelomu 19. a 20. století za rakousko-uherského diplomata, hraběte Heinricha Coudenhove-Kalergi, se jmenovala Mitsuko. Stejně jako Európé byla Asiatkou a prožila v Evropě celý svůj život, bohatý na paradoxy. Od svého sňatku se ani jednou nepodívala zpět do své rodné země. Je pohřbená na vídeňském hřbitově v Hietzingu. Stala se matkou (či spíše macechou?) moderní Evropy, kterou chtěl její syn Richard sjednotit v duchu nové doby za účelem mírového soužití všech kulturních a civilizovaných evropských států. Historie to však zařídila jinak...

I. ROMANCE

1. KAPITOLA

Rok 1882

Od vyhlášení rakousko-uherské monarchie uplynulo 15 let / od tzv. restaurace císařské moci v Japonsku doby Meidži, počátku modernizace země po dvousetleté izolaci od světa, uplynulo 14 let / v Rusku byl nedávno zavražděn car Alexander II. / Britové okupovali Egypt, poté co Francouzi obsadili Tunisko / už šest let fungoval telefon, vynález Alexandra Grahama Bella / Friedrich Nietzsche dopsal knihu Tak pravil Zarathustra / za rok se bude otevírat Národní divadlo v Praze

Vsalonu zámku Ottensheim na Dunaji, poblíž města Linz v Horním Rakousku, rozmlouvali u odpoledního čaje otec hraběte Heinricha se synovcem Karlem, synem jeho bratrance Theophila Coudenhove, o záležitostech správy panství v Poběžovicích. Od doby, co před pěti lety hraběti Franzi Karlovi zemřela manželka Marie Thekla (a Heinrichova ještě mladá matka), nechtělo se hraběti pobývat samotnému na panství v Čechách a uchyloval se čím dál tím častěji na své sídlo v Rakousku. Za dědice zámku Ronšperk v Poběžovicích, a také přilehlého kláštera na Pivoni a panství Mutěnín, stanovil Heinricha jako nejstaršího syna, avšak ten po absolvování vojenské akademie ve Vídni dokončoval teprve studia práv a měl nastoupit diplomatickou kariéru. Ve svých třiadvaceti letech nebyl zralý pro správu panství, neměl s tím žádné zkušenosti. Jeho otec se tedy obracel pro radu spíše k synovci z druhé větve rodu Coudenhovů, jenž byl o čtyři roky starší než mladý hrabě Heinrich a od roku 1876 působil na místodržitelství v Brně. Po matčině linii, Henriettě z rodu Auerspergů, byli i s jeho bratrem Maxem dědičně svázáni se sídlem v Ottensheimu, takže měli k oběma rodovým državám, rakouské i české, úzké citové vztahy. Budoucí dědic Poběžovic byl přizván k poradě obou pánů také, ale jejich rozhovor takřka nevnímal. Duchem byl někde jinde, postával pořád u okna a upíral pohled do parku. Pro tohoto mladíka znamenal bratranec Karl spíše staršího zkušeného strýčka.

U brány parku se cosi semlelo, vrátný se tam dohadoval s dvěma mladými ženami, které chtěly vejít do zámku. Dívky nakonec asi prosadily svou, protože vzápětí se objevily na příjezdové cestě a kráčely k hlavnímu vchodu. Heinrich sebou škubnul a k podivení obou pánů vystřelil jako šipka ze salonu. Chvatně seběhl ze schodů a zastavil se až ve dveřích do zahrady, kde dívky měl na dosah ruky. Vtom ta vpravo, útlejší a půvabnější, vzrůstem také mnohem vyšší než její přítelkyně, se zastavila a zašmátrala v kabelce. Z kabelky vylovila malý perleťový revolver.

„Ne!“ zakřičel Heinrich ze všech sil a rozběhl se k ní s rozpřaženýma rukama. Dívka však přiložila pistolku ke spánku a zmáčkla spoušť. Nato i druhá dívka vylovila ze své kabelky pistolku a přiložila si ji ke spánku. Další výstřel přehlušil výkřik zděšeného mladíka, který se vrhnul na zem k oběma zhrouceným postavičkám. Vše se odehrálo v jednom krátkém okamžiku, teprve po chvíli se začalo sbíhat polekané služebnictvo.

Pánové přivlekli vší silou nešťastného mladíka zpět do salonu a snažili se ho uklidnit, hlavně však vymyslet co dál.

„Poslyš! Teď musíš vzít rozum do hrsti a nechat jednat otce,“ nakázal Heinrichovi Karl. Mladík však nebyl schopen odpovědi, s hlavou složenou v dlaních jen občas bezmocně zavzlykal. Otec rázoval mlčky salonem sem a tam.

„Dohnal jsem ji k tomu, nevěděla, jak má uživit dítě. Sňatek s ní jste mi zakázali jako nerovný, měla už jen tu svou přítelkyni,“ soukal ze sebe Heinrich.

„S Marií Dalmont sis neměl vůbec začínat, přece jsi věděl, že s herečkou a zpěvačkou se nemůžeš oženit!“ přerušil ho nemilosrdně bratranec, zatímco otec úporně pochodoval dál.

„Hlavně žádný skandál, všechno se musí urovnat mezi námi v rodině!“ kázal dále Karl. „Otec celou věc vyřídí i pro děcko. Nemáš se čeho obávat, rodina ho finančně zaopatří. Myslím, že podpora asi tisíc zlatých ročně na jeho výchovu postačí, ne?“

Heinrich přerývaně zakoktal. „Slíbil jsem mu dát své jméno, nenechám ho přece jako sirotka, jen tak bez matky a bez otce...“

„Na to jsi měl myslet dřív, nemyslíš?“ zahřímal najednou otec. „Nebo sis opravdu myslel, že nemanželské dítě s plebejkou může nést jméno rodu Coudenhove-Kalergi? A levoboček se bude dělit o majetek s členy rodiny? To je přece naprosto vyloučené! Buď rád, že se mu postaráme o pěstounskou péči, ale rodové jméno nedostane, to je ti snad jasné,“ dodal už o trochu klidněji.

„Tvůj otec udělá také prohlášení pro tisk. Víš přece, že ta Marie psala stížnost až k císaři,“ podotkl Karl. „Ty ovšem budeš muset odjet na nějakou dobu pryč...“

„Pošlete mě třeba do kláštera, nestanu se přece vojákem, jsem katolík a v klášteře mohu konat pokání i dostudovat. Chci být někde v ústraní!“ hořekoval zoufale Heinrich. Otec však rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne, ty musíš dokončit řádně studium, abys mohl nastoupit do diplomatických služeb. Teď tě pošleme asi do nějaké soukromé elitní školy, kde se připravíš na zkoušky z práv. Tam můžeš i meditovat a obracet se k Bohu, snad ti nakonec odpustí,“ uzavřel a vyčerpaně usedl do křesla. Heinrich se znovu rozvzlykal a Karl ho konejšivě poklepával po ramenou.

2. KAPITOLA

Rok 1885

Byl založen Indický národní kongres / Belgičané získali Kongo / už sedmý rok platila smlouva o vzájemné obchodní spolupráci mezi Japonskem a Rakousko-Uherskem / Carl Benz zkonstruoval praktické vozidlo na benzinový pohon / Gottlieb Daimler vyrobil první motocykl / v Paříži proběhl 2. ročník výstavy Salonu nezávislých / Johannes Brahms zkomponoval Symfonii č. 4

Před budovou ministerstva zahraničí ve Vídni vystoupil s hůlkou v ruce z kočáru hrabě Franz Karl a za ním křepce vyskočil mladý Heinrich. Hodně zmužněl, vojenská uniforma mu slušela. Oba pánové přijeli zjistit, ke kterému vyslanectví bude Heinrich přidělen. Měl za sebou první zkušenost na vyslanectví v Athénách, teď se hovořilo o jeho vyslání do Jižní Ameriky. Oba pány přijal úředník, který jim nabídl kávu a usedl s nimi do křesla.

„Zdá se, že jako atašé v Athénách jste se osvědčil, čeká vás teď dobrodružná cesta do Buenos Aires. Pak vás vystřídáme a umístíme někam blíž, abyste nebyl pořád od nás tak daleko.“

Heinrich na něho tázavě pohlédl.

„Asi za dva roky byste nastoupil na konzulátě v Turecku, v Konstantinopoli. Takovou destinaci by jistě uvítala i vaše rodina,“ usmál se úředník.

Otec potřásl hlavou a podotkl: „Od doby, co mě předčasně opustila manželka, žiji sám, ale syn musí pokračovat ve své práci kdekoliv. Ostatně jde v mých vlastních stopách, vojenská služba a diplomacie jsou u nás rodinnou tradicí.“ Dopili kávu a hrabě Heinrich přijal z rukou úředníka pověřovací listiny. Pak se bez dlouhých okolků rozloučili.

Venku si starý hrabě posteskl: „Pro mě je tedy nepříjemné, že v rodině jsou samí vojáci a diplomaté. Takhle zůstanu ke stáru sám jako kůl v plotě. Děvčata se brzy provdají, a ty i tvoji bratři budete sloužit každý v jiné zemi.“

„Já jsem, otče, ale opravdu rád, že se podívám do Jižní Ameriky. Alespoň se tam naučím nové jazyky, španělštinu a portugalštinu...,“ poznamenal Heinrich.

„Vždyť jich už umíš nejmíň deset, to ti snad pro život stačí, ne?“ zabručel pod vousy otec.

„No, kolikrát jich umím, tolikrát jsem člověkem,“ usmál se na něho syn.

„Dobrá, vrátím se tedy do Ottensheimu. Ve Vídni zůstane tvůj bratr Richard, aby dokončil také práva a dohlédl na tvou sestru Marii Theklu. Ta už pomalu pomýšlí na vdavky. A ty na sebe dávej pozor, v Jižní Americe není podnebí tak mírné a život tak klidný jako tady v Evropě,“ ukončil rozpravu otec.

3. KAPITOLA

Rok 1886

Britové anektovali Horní Barmu / městu New York byla věnována devadesát metrů vysoká Socha svobody od Augusta Bartholdiho, symbol svobody a demokracie / v Paříži se dokončovala stavba Eiffelovy věže / Paul Gauguin odjel malovat do Bretaně / Charles Tainter vynalezl voskové fonografové desky / Auguste Rodin začal pracovat na Balzacově pomníku / Vincent van Gogh se vydal z Antverp na pozvání svého bratra Thea do Paříže

Vučebně luxusního restaurantu Kojokan v Tokiu se usadily dívky v řadách za sebou, aby pod dohledem mistra se pocvičily na koto. Mezi nimi Mitsuko, která svůj nástroj dobře ovládala. Rozladilo ji, když za necelou hodinu zacinkal zvonek a výuka skončila uprostřed hry. Dívky se zvedly z rohoží, aby uklidily hudební nástroje do komory, a odběhly se převléknout.

Za chvíli poklekly v pracovních zástěrách na podlahu, vedle sebe kyblíky s rýžovým mýdlem a v rukou kartáče. Měly za úkol pořádně vydrhnout chodbu. Mitsuko si zastrčila tmavé vrkoče pod šátek a podkasala si rukávy kimona, aby jí v mytí nepřekážely. Začala usilovně pracovat, čekal je ještě úklid rozlehlé učebny.

Po úklidu se děvčata převlékla do parádních kimon a nastoupila k nácviku japonského tance. Mitsuko vynikala mezi nimi vysokou štíhlou postavou a dychtivostí něco se naučit. Taneční mistr vštěpoval děvčatům obtížné figury, kladl důraz na plynulost jejich pohybů a držení těla. Nebylo to snadné, figury tradičního tance byly dost složité. Dívky si však počínaly obratně. Bylo vidět, že do tance vkládají celou svou duši. I Mitsuko si horoucně přála, aby její pohyby byly ladné a půvabné.

Po dalším převleku na ubytovně se zdálo, že už dívky jsou trochu unavené. Ale štěbetaly jakoby nic, zjevně získaly hodně zajímavých dojmů. Nyní je čekala výuka servírování a obsluhy hostů. Byly ukázněné, i zařízení své ubytovny si udržovaly v čistotě a úzkostlivém pořádku.

Servírování jídla bez jídla a obsluha hostů bez hostů byla tak trochu komická záležitost. Dívky se neubránily chichotání a škádlivým gestům. Vedla je starší gejša, která při vykonávání rituálu neměla velké pochopení pro legraci. Když dívky zlobily nebo se nemohly soustředit, netrpělivě je plácla rukou po zadečku.

Večer se dostavili do restaurantu skuteční hosté. Malé salonky byly zařízeny jednoduše a elegantně v klasickém japonském stylu na rohožích. Pánská společnost usedla k dlouhému nízkému stolu na hedvábné polštáře. Místnost zdobil pouze výklenek tokonoma s kaligrafickým svitkem a vkusně naaranžovanou ikebanou. Posuvné dveře fusuma z hedvábného papíru, zdobené nenápadným dekorem, se pohybovaly neslyšně po bambusových rámech na kolejničkách.

Nejprve přišla hosty pozdravit majitelka podniku. S úklonou poklekla a po výměně zdvořilostních pozdravů převzala od nich objednávku na jídlo a nápoje. Poté se vzdálila, aby si pánové udělali pohodlí, svlékli saka a povolili kravaty. Do místnosti vešla starší gejša a začala servírovat zelený čaj. Za ní přinesl sluha nástroje koto a šamisen. Jako poslední směla vejít i Mitsuko s podnosem v ruce, na němž stála karafa s horkým rýžovým saké a kalíšky.

Obě ženy, starší i mladičká, byly nalíčené bílým tekutým pudrem z rýžové mouky, který zastřel jejich věk a změnil jejich tvář ve stejnou masku. S rudými rty ve tvaru třešniček a černě zdůrazněným obočím, s nalakovanou parukou a oblečené do slavnostního kimona s koketně odstávajícím límcem, byly gejši vzájemně skoro k nerozeznání. Nastalo žertovné představování, hosté sršeli dobrou náladou. Starší gejša seděla u nich a nalévala jim saké. Mitsuko zaujala místo opodál a v pokleku na patách byla nachystaná přijímat její pokyny.

Pánové zjevně patřili k vyšší společenské třídě. Dva z nich vypadali jako státní úředníci, druzí dva jako podnikatelé s politickou ctižádostí. Jakmile se začaly nosit jednotlivé chody jídla a gejši dolévaly saké, hovor se stával živějším a hlučnějším. Pánové se bavili i o cizincích, chlubili se, které z nich znají a co vědí o jejich zemích. Zjevně se před svými společnicemi trumfovali, kdo toho víc ví a je vtipnější. Starší gejša je podněcovala otázkami, mladičká Mitsuko jen špicovala uši a kulila oči. Starší gejša ji musela občas pobídnout, aby pomáhala a měla na paměti hlavně obsluhu hostů.

Když čas pokročil, pánové začínali být hodně opilí, ale starší gejša jim stále dolévala. I mužové oběma ženám nalévali. Občas se pokusili také na ně sáhnout, přestože ženám v dlouhém kimonu s vysokým hedvábným pasem bylo vidět jen tu a tam proužek kůže nad kotníky nohou v krátkých ponožkách, anebo lokty vykukující z širokých rukávů. Jeden z hostů se pokusil dokonce štípnout Mitsuko do zadečku. Ta se lekla, až nadskočila. Host ji však znovu k sobě přitáhl a za výstřih kimona jí zastrčil bankovku. Mitsuko napodobila starší gejšu a laškovně ho odstrčila. Zjistila ovšem, že jí to není nic platné, tak raději vstala a vzala do rukou šamisen, aby hudbou odlákala mužovu pozornost. Pak předvedla i své taneční umění.

V pravou chvíli se otevřely dveře a ukázala se majitelka podniku. Přinesla na podnose čerstvý čaj. Hosté pochopili, že jejich čas vypršel, a požádali o účet. Mitsuko jim pomohla vstát, společně se starší gejšou je doprovodily k východu. Tam jim odebraly pantofle, pomohly jim do bot a každého z nich usadily do rikši před vchodem. Pak setrvaly i s majitelkou v úklonu, dokud se rikši nerozjely. Když konečně muži zmizeli, ženy se na sebe uvolněně usmály a vešly do domu. V ubytovně, kde už několik děvčat spokojeně pochrupovalo, vyňala Mitsuko ze záňadří pomačkanou bankovku, rozložila ji a radostně se na ni usmála. Zamýšlela si zakoupit učebnici angličtiny.

Koniec ukážky

Table of Contents

I. Romance

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

II. Cesta

III. Rodina

IV. Sama proti světu

Epilog