.

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2014

Translation © Květa Kaláčková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-764-4

ISBN mobi 978-80-7462-776-7

.

Pro K a R,

za to, že s námi jeli do Paříže a dovolili nám

odvézt si jí kousek domů.

PRVNÍ KAPITOLA

Mia

DEN, KDY JSME oficiálně ukončily vysokoškolské studium, se ani trochu nepodobal promocím z filmů. Házím čepici do vzduchu a ona praští člověka přede mnou do hlavy. Chlapovi, co má proslov, odletí poznámky. Mává ležérně rukou a pokračuje v nudném, nezáživném povídání o tom, jak se nedostatky a chyby obrátí v lepší zítřky. Celé to zakončí podivnou historkou o svém nedávném rozvodu. Ve filmech nikdy nikdo nevypadá, jako by pod polyesterovým talárem tál jako zmrzlina… dala bych cokoliv za to, kdyby někdo všechny fotky z dnešního dne spálil.

Ale i přes všechny ty nedostatky je to perfektní.

Ještě aby ne, proboha, vždyť to máme za sebou.

Po obědě před restaurací vytahuje Lorelei – Lola, pro nás, pár šťastlivců, kterým se podařilo přiblížit se jejímu srdci – klíčky z kabelky a s vítězným zacinkáním mi s nimi mává před nosem. Její táta ji líbá na čelo a snaží se nevypadat příliš starostlivě. Kolem Harlow se točí celá rodina, objímají ji a překřikují se. Probírají znovu a znovu deset NEJ chvíle, kdy šla uličkou a promovala. Pak si přitahují mě a věnují mi stejnou pozornost, abych si taky užila svých patnáct vteřin slávy. Když mě pustí, oplatím jim jejich laskavost úsměvem. Dívám se, jak pokračují se svými roztomilými rodinnými rituály.

Zavolej hned, jak dorazíte.

Plať kreditkou, Harlow. Používej AmEx. Je to tak v pořádku, zlatíčko, ber to jako dárek k promoci.

Máme tě moc rádi, Lolo. Jeďte opatrně.

Sundáváme si propocené taláry a cpeme se do Lolina starého roztřeseného chevroletu. Mizíme ze San Diega a míříme za vyčerpáním a šílenou změtí rytmů, hluku a šílenství, které nás tenhle víkend čeká. Harlow vytahuje muziku, kterou nám na výlet nachystala – Britney Spears z našeho prvního koncertu, když nám bylo osm. Naprosto nechutná písnička od 50 Centa, kterou si naše třída v prváku z nepochopitelného důvodu zvolila jako téma plesu. Metalový nářez, o kterém Lola prohlašuje, že je to nejvíc sexy song na světě, a asi padesát dalších, ze kterých se skládala naše studentská léta. Harlow otáčí knoflíkem, napůl zpíváme a napůl řveme, zatímco se na nás oknem valí horký vzduch plný písku.

Lola si přehazuje dlouhé tmavé vlasy přes rameno a podává mi plastovou gumičku s prosbou, abych jí je svázala do culíku.

„Kriste, proč je takový vedro?“ řve zpoza volantu.

„Protože se řítíme stovkou pouští autem z osmdesátek, který nemá ani klimu,“ odpovídá Harlow a ovívá se programem z promoce. „Proč jsme vlastně nejely mým autem?“

„Protože smrdí jako krém po opalování… a tak podobně?“ odpovídám a pištím, když se po mně snaží natáhnout.

„Jedeme mým autem,“ připomíná jí Lola, zatímco tlumí Eminema, „protože sis to svoje málem roztřískala o telefonní budku, když jsi uhýbala broukovi na sedadle. Moc ti za volantem nevěřím, kámoško.“

„Byl to pavouk,“ rozčiluje se Harlow. „Obrovskej. S klepetama!“

„Pavouk s klepetama?“

„Mohla jsem být mrtvá, Lolo.“

„Tos teda mohla! Mohlas umřít v hořící hromadě šrotu.“

Dočesala jsem Lole vlasy a opírám se zpátky do sedadla. Mám pocit, že poprvé za několik týdnů můžu konečně pořádně dýchat a užít si smích se svými dvěma nejoblíbenějšími lidmi na světě. Vedro mě připravuje o poslední zbytky energie, ale nevadí mi to. Je příjemné uvolnit se, zavřít oči a zabořit se do měkkého opěradla. Vítr mi cuchá vlasy a hučí tak nahlas, že nemůžu ani přemýšlet. Čekají mě tři požehnané týdny prázdnin, než se odstěhuju na druhý konec země a poprvé v životě nebudu muset dělat vůbec nic.

„To je od vašich hezký, že zůstali na oběd,“ prohlásí Lola opatrně klidným hlasem a setká se s mým pohledem ve zpětném zrcátku.

„Hmmm,“ krčím rameny a skláním se ke kabelce, abych našla žvýkačku, bonbón nebo cokoliv jiného, co by mě zaměstnalo, abych se nemusela snažit najít omluvu pro rodiče, kteří dnes zmizeli, co nejdřív to šlo.

Harlow se na mě otáčí: „Počítalas s tím, že se k nám přidají na oběd?“

„Asi ne,“ říkám jednoduše.

Otáčí se, jak nejvíc ji pás pustí: „No a co ti David řekl, než odešli?“

Dívám se ven z okna na míhající se krajinu. Harlow nikdy netoužila po tom říkat svému otci – ani Lolině – křestním jménem. Ale můj táta pro ni byl David odnepaměti – řečeno s tím největším opovržením v hlase, kterého je schopna. „Řekl, že je na mě hrdý a má mě rád. A je mu líto, že to neříká častěji.“

V tichu, které následovalo, bych skoro mohla nahmatat její překvapení. Harlow nikdy nemlčí, když je překvapená nebo naštvaná.

„A,“ dodávám, i když je mi jasné, že bych měla raději držet jazyk za zuby, „že konečně můžu začít dělat pořádnou kariéru a přispět něčím smysluplným celé společnosti.“

Nedráždi vosí hnízdo, Mio, říkám si.

„To není možný,“ šeptá zaraženě Harlow. „To je, jako by tě potřeboval vždycky praštit tam, kde to bolí nejvíc. Ten chlap je naprostej debil!“

Všechny se smějeme a vypadá to, že jsme se tiše dohodly na změně tématu, protože upřímně, co se dá ještě dodat? Můj táta je debil a zdá se, že nepomáhá ani to, když může rozhodnout o mé budoucnosti.

Jedeme plynule. Z hladké země se před námi zvedá město jako změť světel v pozvolném západu slunce. S každým dalším kilometrem se ochlazuje, a když se Harlow narovná a pustí na poslední kus cesty novou nahrávku, ucítím náhlý příval energie. Vrtím se na zadním sedadle, tančím a zpívám si chytlavou, melodickou popovku.

„Jsou moje kočky nachystaný na divokou jízdu?“ ptá se a v rozbitém zrcátku si líčí rty.

„Ne,“ říkám okamžitě. Lola zajíždí na východní Flamingo Road. Přímo před námi se otevírá centrum všeho dění: chodník jako utkaný ze světel, troubící auta a všude kolem nás šum. „Ale pro tebe? Pro tebe budu i panákovat a tančit s podnapilými muži.“

Objímám Harlow kolem ramen a tisknu ji. Dělá, že se dusí, ale vezme mě za ruku, abych se nemohla odtáhnout. Nikdo neodmítá objetí víc nepřesvědčivě než Harlow.

„Mám vás ráda, úchylačky,“ dodávám. S kýmkoliv dalším by se ta slova ztratila ve větru a víru z ulice, ale Harlow mě políbí na ruku a Lola se na mě usměje. Umějí ignorovat dlouhé tiché pauzy a i v chaosu si vždycky najdou můj hlas.

„Musíš mi něco slíbit, Mio,“ usmívá se Lola. „Posloucháš mě?“

„Asi to nemá nic společného s tím, že mám utéct a stát se striptérkou, že?“

„Bohužel.“

Tenhle výlet jsme plánovaly už měsíce – poslední pařba předtím, než nás dožene dospělý život a zodpovědnost. Jsem připravená na cokoliv, co si vymyslí. Protahuju si krk, nadechuju se, dělám, že si rozcvičuju klouby. „To je špatné. Já to s tyčí umím, divila by ses. Ale tak dobře, do mě.“

„Nechej dneska všechny starosti v San Diegu,“ říká. „Netrap se tátou ani nemysli na to, s jakou káčou si to Luke tenhle víkend rozdává.“

Sotva zmíní mého ex, bolestivě se mi sevře žaludek. Přesto, že jsme se rozešli už skoro před dvěma lety. Byl můj první a já jeho – všechno jsme se naučili společně. Mám pocit, že bych z jeho hromady dobytých slečinek měla aspoň něco mít.

Lola pokračuje. „Nemysli na to, že se musíš sbalit do Bostonu. Nemysli na nic jinýho než na to, že jsme dodělaly výšku – výšku, Mio! Zmákly jsme to. Zbytek hoď do nějaké krabice, co máš v hlavě, a zastrč ji tam někam daleko pod postel.“

„Řečičky o postelích se mi líbí,“ směje se Harlow.

V jakékoliv jiné situaci by mě to rozesmálo. Ale i když to bylo naprosto neúmyslné, zmínkou o Bostonu se Lole podařilo zbořit i to prťavé místečko bez strachu, které jsem si v hlavě našla. Okamžitě se otevřela zóna nesouhlasu s tím, že táta odjel z největší události mého života pryč a že si Luke užívá svou nově nalezenou polohu děvkaře. Cítím nával děsu z budoucnosti už nějakou dobu, ale teď, když jsme skončily školu, už ho nemůžu ignorovat. Pokaždé když se zamyslím nad tím, co přijde příště, převrátí se mi vnitřnosti naruby, vrtí se a chrastí. Stává se mi to posledních pár dní tak často, že bych tomu pocitu měla vymyslet jméno.

Za tři týdny odjíždím studovat magistra na obchodní akademii do Bostonu. To je nejdál od mých dětských snů, jak jen to jde. Budu mít spoustu času na to, abych si našla byt i práci, ze které zaplatím účty. Budu se moct zaběhnout do plného rozvrhu na škole. Konečně začnu dělat to, co můj táta vždycky chtěl – zapojím se do řeky byznysu a začnu s obchodními… záležitostmi. Dokonce mi bude platit byt. „Dva pokoje,“ trval na svém, „abychom mohli s mámou a klukama přijet na návštěvu.“

„Mio?“ skáče mi do myšlenek Lola.

„Jasně,“ kývu a přemýšlím, odkdy jsem to já, kdo má nejvíc trablí. Lolin táta je válečný veterán. Harlowini rodiče jsou z Hollywoodu. Já jsem jenom holka z La Jolly, která kdysi tančila. „Už to kopu pod postel,“ jako by to mělo větší váhu, když se to řekne nahlas. „Dám to do krabice spolu s Harlowinými děsivými erotickými hračkami.“

Harlow mi posílá šklebivou pusu a Lola přikyvuje. To ona z nás tří ví nejvíc o stresu a zodpovědnosti. Jestli to dokáže odhodit ona, dokážu to i já.

― ― ― ―

ZASTAVUJEME PŘED hotelem. Obě se s Lolou vymotáváme z auta s jednoduchými látkovými taškami v rukou. Vypadáme, jako bychom zrovna vyšly z písečné bouře. Cítím se odporně ulepeně a špinavě. Jenom Harlow sem zapadá. Vylézá ze starého chevroletu, jako by vystupovala z nablýskané černé limuzíny. Za sebou táhne lesklý kufr na kolečkách a vypadá dokonale šik.

Když dojdeme nahoru, všechny oněmíme úžasem. Dokonce i Harlow – tohle je zase její tiché překvapení. Na patře je jen pár dalších pokojů a náš střešní apartmán je přímo obrovský.

Harlowin otec, hollywoodský kameraman, to tu pro nás rezervoval jako dárek k promoci. Myslely jsme si, že dostaneme normální hotelový pokoj, nějaký šampón, možná si dokonce vyhodíme z kopýtka a užijeme si na jeho kreditku minibar. Snickersky a maličké vodky pro všechny!

Tohle jsme ale rozhodně nečekaly. V předsíni (ano, máme tu i vlastní předsíň!), vedle dekadentního košíku s ovocem, stojí láhev šampaňského na oslavu a vedle ní leží vzkaz. Píše se v něm, že máme vlastního lokaje a masérku, která může přijít, kdykoliv ji budeme potřebovat. Navíc mu prý bude ctí zaplatit jakékoliv další požadavky na obsluhu. Kdyby nebyl Alexander Vega otec mojí nejlepší kámošky a šťastně ženatý muž, možná bych mu jako projev díků nabídla divokou noc.

Hlavně ať nezapomenu, že tohle Harlow nesmí vědět.

― ― ― ―

NA TANEČNÍ představení před stovkami lidí jsem jako malá nosívala ty nejtitěrnější šatičky. Nevadilo mi to, na parketu jsem vždycky mohla předstírat, že jsem někdo jiný. I když mi teď nohu hyzdí dlouhá, drsná jizva, rozhodně se v šatech od Harlow cítím mnohem líp než Lola. Ta si ty svoje nechce ani vyzkoušet.

„To máte ode mě k promoci,“ trvá na svém Harlow. „Jak by ses cítila ty, kdybych odmítla ten deník, cos mi dala?“

Lola se směje a hází po Harlow polštář. „Kdybych ti řekla, ať z něj vytrháš stránky a uděláš si z nich šaty, které ti sotva zakryjou prdel, mohla bys ho klidně odmítnout.“

Tahám za lem svých šatů, tiše s Lolou souhlasím a přeju si, aby byly aspoň o píď delší. Nejsem už zvyklá takhle ukazovat stehna.

„Mia si ty svoje bere,“ prohlásí Harlow a já nesouhlasně brblám.

„Mia vyrostla v trikotu; je tak mrňavá, že by se ti vlezla i do kapsy a má postavu gazely,“ vysvětluje Lola. „A navíc! Je mi jasný, že kdybych jen trošku chtěla, můžu si bez obtíží prohlídnout její frndu. Já mám o patnáct centimetrů víc, takže se všichni budou moct pokochat rovnou mojí dělohou.“

„Ty jsi tak tvrdohlavá, Lolo.“

„Ty jsi taková nestyda, Harlow!“

Poslouchám, jak se hádají, a postávám u okna. Dívám se dolů na chodce, kteří z pětačtyřicátého patra vypadají jenom jako barevné tečky. Nevím, proč se Lola snaží vzdorovat. Stejně je jasné, že je to jen otázka času, než se vzdá. Harlow je vážně otravná a vždycky dostane všechno, co si umane. Zní to divně, ale přesně tohle na ní zbožňuju. Vždycky ví, co chce, a jde si za tím. Lola je jí v tomhle ohledu celkem podobná, jen je v jednání s lidmi citlivější.

Lola si cosi huhlá, ale přesně podle mého očekávání nakonec přizná porážku. Je dost chytrá na to, aby věděla, že se ocitla v předem prohraném boji. Obléká se, obouvá si boty a během pár minut jsme všechny připravené vyrazit.

― ― ― ―

MÁME ZA SEBOU dlouhý den. Ukončily jsme školu a smyly ze sebe prach z cesty a strach ze skutečného života. Harlow miluje objednávání panáků. Lépe řečeno: miluje pohled na ostatní, jak pijí panáky, které jim objednala. Sotva se na hodinách objevila půl devátá, došlo mi, že jsme pod parou tak akorát: některá slovíčka vypouštíme, ale ještě pořád můžeme chodit. Ani si nevzpomínám, kdy jsem Lolu a Harlow viděla naposledy takhle odvařené smíchy. Lola má tvář v dlaních a ramena se jí třesou. Harlow má zakloněnou hlavu a její chichotání je ještě hlasitější než hudba dunící v baru.

A přesně v tom momentě, kdy má hlavu vzadu, se setkám pohledem s mužem, který stojí na druhé straně přecpané místnosti. V tmavém baru se mi nedaří přesně rozpoznat jeho rysy, ale určitě je o pár let starší než my. Vysoký, světle hnědé vlasy a tmavé obočí nad jasnýma, laškovnýma očima. Dívá se na nás s úsměvem, jako by se ani nepotřeboval naší legrace účastnit; jen oceňuje, že se bavíme. Vedle něj stojí další dva muži, povídají si a ukazují na cosi v rohu místnosti. Setkám se s jeho pohledem, neuhne. Místo toho se jeho tvář ještě víc rozzáří.

Nemůžu z něho spustit oči, jsem zmatená. Většinou jsem jednička v přerušení očního kontaktu, když dojde na cizí lidi. Srdce mi divoce poskakuje v hrudi, připomíná mi, že bych se měla cítit divně. Možná se mi dokonce snaží naznačit, abych se raději soustředila na svůj gin. Dívat se někomu do očí není mou silnou stránkou. Ani konverzace mi moc nejde. Vlastně bych řekla, že jediné svaly, které jsem nikdy naplno neovládla, jsou právě ty, co se týkají mluvení.

Ale z nějakého důvodu – sveďme to na alkohol – se pořád dívám na toho sexy muže a moje rty neslyšně šeptají „ahoj“.

Neslyšně mě zdraví zpátky. Kousne se do spodního rtu a páni, tohle by měl dělat neustále a ukazovat to každému, koho potká. Ve tváři se mu objevil ďolíček a já ujišťuju sama sebe, že je to jenom hra světla a stínů, protože nic tak jednoduchého nemůže být tak božské.

Jsem zvláštně rozechvělá a přemýšlím, jestli to náhodou není právě ten pocit, jako když se říká, že člověk uvnitř taje. Rozhodně se teď necítím dvakrát jistá. V břiše se mi rozlívá překrásné horko… Proboha, jestli zvládl tohle jen jeho úsměv, co asi dokáže jeho –

Než stihnu tu myšlenku dokončit, Harlow mě popadne za ruku a vytrhne mě z pozorného studia jeho tváře. Táhne mě do rozjásaného davu těl na parketu, proplétáme se mezi nimi ve žhavém rytmu hudby linoucí se z reproduktorů. Chlap jako on je daleko, daleko za hranicemi mého obvyklého teritoria. Raději zaháním nutkání vydat se za ním do té pomyslné krabice, kterou uklízím pod pomyslnou postel ke všem ostatním krabicím.

― ― ― ―

VYPADÁ TO, že do Vegas zapadáme. Po tanci a alkoholu jsme kolem půlnoci doma, všechny tři vyčerpané z obřadu na slunci, parné cesty a drinků, které jsme do sebe nalily bez pořádného jídla.

I přes to, že je v našem apartmánu mnohem víc místa, než ve skutečnosti potřebujeme, a máme i dvě ložnice, všechny se nacpeme do jedné postele. Lola a Harlow odpadly během pár minut a teď začíná Harlowino slavné mumlání ze spánku. Lola zase vždycky spí až děsivě tiše, úplně bez hnutí. Vypadá to, jako by se v peřinách vypařila, vzpomínám si, že když jsme byly mladší, bála jsem se, že zmizí v matraci a už ji nikdy neuvidím. Ještě teď někdy musím kontrolovat, jestli tam vůbec je.

V apartmánu na druhé straně chodby se rozjíždí party.

Těžké dunění hudby houpá s lustrem nad mou hlavou. Prázdnou chodbou mezi apartmány se rozléhají mužské hlasy; řvou a smějí se, výskají a vydávají všechny ty chlapské pazvuky. Někde v dálce udeřil do stěny míč. Rozeznám sice jen několik hlasů, ale hluk dělají takový, že si představuju apartmán plný ožralých kluků, kteří se snaží rozjet víkend ve Vegas.

Odbíjí dvě hodiny a nic se nezměnilo: stále zírám do stropu, usínám a přitom se podivně probouzím. Když odbije třetí, jsem už natolik podrážděná, že nemám žádný problém stát se megerou z Vegas, jenom abych si ukradla pár hodin nerušeného spánku před tím, než brzy ráno vyrazíme na wellness.

Vylezu z postele, potichoučku, abych nevzbudila kamarádky, ale pak se rozesměju nad absurdností toho, jak jsem opatrná. Jestli prospaly ty výbuchy venku, tak moje ťapkání vůbec nehraje roli. Přeběhnu po koberci, popadnu klíč od pokoje a vyklouznu na chodbu.

Zabuším pěstí na protější dveře a čekám. Jsem děsně otrávená. Rámus je pořád stejný a nejsem si jistá, jestli vůbec umím zabouchat dost hlasitě, aby mě slyšeli. Zvednu do vzduchu obě pěsti a zkusím to znovu. Nechci být taková – ženská, co si ve Vegas stěžuje na lidi, co se baví – ale jestli neotevřou, zavolám sekuriťáka.

Tentokrát se ale hudba ztiší a po několika vteřinách se přede mnou otevřou dveře.

Nevím, jestli jsem čekala starého dědu, opáleného podnikatele, nebo skupinku bankéřů středního věku, kteří přijeli oslavit pracovní úspěch. Možná jsem si myslela, že je to večírek nadržených kluků, co si dávají bodyshoty z těl servírek. Ale rozhodně jsem nečekala jeho, chlápka z baru.

Nečekala jsem, že bude bez trička, jen v černých boxerkách. Má je tak nízko, že vidím jeho opálené břicho a jemný proužek chlupů, který vykukuje zpoza lemu.

Nečekala jsem ani, že se usměje, když mě uvidí. A rozhodně jsem nečekala ten přízvuk, se kterým říká: „Tebe znám.“

„Neznáš,“ říkám naprosto klidně, i když trochu bez dechu. Už dávno nekoktám před rodinou nebo přáteli a jen občas se mi to děje s cizími lidmi, se kterými je mi fajn. Ale zrovna teď mi hoří tváře, po celých nohách a rukách mám husí kůži a vůbec netuším, co ze sebe mám vypravit.

Jestli je to vůbec možné, jeho úsměv se ještě rozšíří, červená se a na tváři se mu objevuje ten ďolíček. Otevře dveře a překročí práh, aby stál blíž u mě. Je ještě krásnější než v baru a jeho přítomnost okamžitě naplní celou chodbu. Jde z něj tak intenzivní energie, že musím kousek poodstoupit, jako by do mě strčil. Stojí ležérně, dívá se mi do očí, usmívá se a naklání se ke mně blíž. Bezelstně si mě prohlíží.

Znám tyhle věci z jeviště. Chlap, co vypadá jako každý jiný člověk, ale má navíc zvláštní, nepolapitelné kouzlo, které přinutí všechny oči v sále, aby se na něj koukaly od prvního momentu, co se objeví na place. A to bez ohledu na to, jak malou má roli. Je to víc než charisma – je to jako magnet, který se nedá nacvičit ani naučit. Stojím jen pár centimetrů od něj… nemám šanci.

„Znám tě,“ říká a lehce naklání hlavu. „Už jsme se potkali. Jen jsme se ještě nepředstavili.“ Snažím se přijít na to, odkud je jeho přízvuk, a najednou mi to docvakne: Francouz. Ten pitomeček je Francouz. Nemá zas tak silný přízvuk. Jen takový lehký, mazlivý. Místo toho, aby slova propojoval, rozděluje je a pomalu mi servíruje jedno po druhém.

Přimhouřím oči a přinutím se mu podívat do tváře. Není to jednoduché. Má hladkou opálenou hruď a ty nejkrásnější mužné bradavky, co jsem kdy viděla. Drobné a ploché. Je vysoký a dobře stavěný. Cítím horko, které z něj vychází. Navíc na sobě má jen boxerky a je mu to úplně jedno.

„Jste hrozně hluční,“ dostanu ze sebe a vzpomínám si na hodiny bdění, které mě sem dotáhly. „Myslím, že ses mi líbil mnohem víc v tom baru než tady.“

„Ale tváří v tvář je to vždycky lepší, ne?“ Na rukou mi opět vyskočí husí kůže. Když neodpovídám, otočí se a ohlédne se přes rameno. Potom se vrátí pohledem ke mně: „Omlouvám se, že tak řveme. Může za to Finn. Je to Kanaďan, takže určitě chápeš, že je jak divoch. A Oliver je Australan – taky děsně málo civilizovaný.“

„Kanaďan, Australan a Francouz devastující hotelový pokoj?“ ptám se a snažím se nekřenit. Ráda bych si vzpomněla, co se má dělat, když se člověk octne v tekutém písku. Protože přesně tak se zrovna cítím. Mám se bránit, nebo nehýbat? Potápím se, jako by mě pojídalo něco mnohem silnějšího, než jsem já.

„Zní to jako začátek vtipu, já vím,“ souhlasí a přikyvuje. Jeho zelené oči poskočí a má pravdu: tváří v tvář je to nekonečněkrát lepší než přes chodbu nebo tmavý přeplněný bar. „Přidej se k nám.“

Nikdy mi nic neznělo tak nebezpečně a lákavě zároveň. Upře oči na moje rty, chvíli váhá a pak si mě celou prohlíží. Jako by zapomněl, co mi zrovna nabídl, postoupí ještě blíž a dveře se za ním s klapnutím zavřou. Jsme tu jen my dva a jeho nahá hruď… páni, silné nohy a příležitost k úchvatnému, spontánnímu sexu na chodbě.

Počkat. Cože?

Právě jsem si uvědomila, že na sobě mám mini kraťasy na spaní a tílko s roztomilými prasátky. Najednou si všímám jasného světla v chodbě a instinktivně si stahuju kraťasy níž, aby zakryly tu jizvu. Normálně jsem se svým tělem celkem smířená – jsem ženská, takže jsou samozřejmě věci, co bych změnila – ale ta jizva je o něčem jiném. Není zas tak podstatné, jak vypadá – i když upřímně, Harlow mě pořád objímá tím svým soucitným způsobem, kdykoliv ji vidí – ale jde o to, co představuje: ztrátu stipendia na Joffreyho baletní akademii v Chicagu. Smrt mého celoživotního snu.

Pod jeho pohledem se ale nahá cítim příjemně. Pod bavlněným tílkem se mi zvedají bradavky.

Všiml si toho a přichází blíž. V jeho blízkosti mě zaplavuje horko a vůně kolínské a jsem si jistá, že se mi rozhodně nedívá na nohu. Zdá se, že ji ani nevidí, a pokud ano, líbí se mu, jak ignoruju cokoliv, co by mohla představovat. Přitom přímo křičí trauma, bolest. Ale jeho oči říkají pouze ano, prosím a je v nich i známka uličnictví. Přál by si vidět víc.

Stydlivá holka uvnitř mě kříží ruce na prsou a snaží se mě zatáhnout zpátky do pokoje, do bezpečí. Ale jeho oči mě drží přikovanou na místě.

„Nevěřil jsem, že tě ještě někdy uvidím.“ Jeho hlas potemněl, naznačuje všechny věci, co bych z jeho úst chtěla slyšet. Srdce mi divoce bije v hrudi. Jako buben. Zajímá mě, jestli to vnímá. „Hledal jsem tě.“

Hledal mě.

Jsem překvapená, což je jistě poznat, když říkám: „Odešly jsme hned potom, co jsem tě zaznamenala.“

Mezi jeho rty vykoukne špička jazyka a upírá pohled na moji pusu. „Proč nejdeš… dovnitř?“ V těch třech slovech visí tolik nevyřčených slibů. Cizinec, který mi nabízí nejsladší dobrotu na zemi.

„Jdu spát,“ podaří se mi ze sebe vypravit a mávnutím ruky ho zastavím, aby nemohl přijít blíž. „A vy teď budete potichu, nebo na vás pošlu Harlow. A jestli ani to nepomůže, vzbudím Lolu a budete rádi, že vás nechá usnout na zemi schoulené v klubíčku a s rozbitými ústy.“

Směje se. „Líbíš se mi.“

„Dobrou.“ Otočím se a na roztřesených nohou se vydám k našim dveřím.

„Ansel.“

Ignoruju ho a odemykám dveře.

„Počkej! Jen mi řekni, jak se jmenuješ.“

Ohlížím se přes rameno. Pořád se usmívá. Po pravdě, do třetí třídy se mnou chodil kluk, který měl taky ďolíček, ale takhle jsem se s ním nikdy necítila. Tenhle chlap by měl nosit cedulku s varováním. „Buďte potichu a možná ti to ráno řeknu.“

Bosýma nohama přichází po koberci blíž ke mně, dívá se přímo na mě: „To znamená, že máme rande?“

„Ne.“

„Vážně mi neřekneš, jak se jmenuješ? Prosím?“

„Zítra.“

„Zatím ti budu říkat Cerise.“

Volám: „To zní fajn,“ a vcházím do pokoje. Je mi jasné, že to spíš bude upjatec, otrava nebo prasátkové pyžamko.

Ale z toho, jak jemně těch pár slabik vyslovil, mám pocit, že by to mohlo být i o něčem jiném.

Lezu do postele a dívám se do telefonu, co to znamená. Cerise je třešeň. Jasně. Nejsem si jistá, jak se k tomu postavit, protože mi něco napovídá, že to nevymyslel podle barvy mého laku na nehty.

Obě holky stále spí. Nemůžu usnout. I když už je na druhém konci chodby ticho a všechno klidně oddechuje, jsem celá zpocená a přeju si, abych měla dost odvahy na to, zůstat s ním za dveřmi o něco déle.

DRUHÁ KAPITOLA

HARLOW SI OBJEDNÁ hranolky, nalije si panáka do piva a kopne ho do sebe.

Utře si pusu předloktím a podívá se na mě. Asi na ni blbě zírám, protože se ptá: „Co je? Jsem pro tebe málo elegantní?“

Pokrčím rameny a brčkem si pohrávám s ledem ve své skleničce. Po ranní masáži, obličejové masce a odpoledni u bazénu s jedním koktejlem za druhým jsme všechny pěkně namazané. Navíc Harlow vypadá elegantně, i když do sebe hází pivo s panákem. Mohla by klidně někde v McDonaldu skočit do hracího koutku s balónky a stejně by vypadala skvěle.

Koniec ukážky

Table of Contents

První kapitola

Druhá kapitola