Šárka Zmatlíková

Padesát odstínů růžové

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Šárka Zmatlíková

Padesát odstínů růžové

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 648. publikaci v roce 2014.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava a studiové zpracování:

František Kapasný

Ilustrace:

Gabriela Ryšková

Samphotostock

Návrh obálky:

Gabriela Ryšková

© Šárka Zmátlíková 2014

© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2014

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Na Pěšinách 75/60, Praha 8, 180 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-548-7

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-513-5

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-514-2

Děkuji manželovi Petrovi za jeho láskyplnou podporu a fakt, že ponechal tento můj první veřejný projev bez cenzury.

Děkuji sestřenici Kateřině, která byla před mým nakladatelem jediným člověkem, který četl celý rukopis a povzbuzoval mě.

Děkuji milovaným rodičům za podporu a lásku.

Děkuji mým úžasným energickým chlapcům, že dodržovali poobědní spánek a já mohla psát.

Děkuji kamarádkám za jejich inspirativní konzultace.

Děkuji svému nakladateli za důvěru a pomoc při zrealizování mého velkého snu.

Děkuji všem, kteří si tuto knihu zakoupí.

Děkuji svému andělovi…

Kapitola 1

Helena

Písemná maturitní zkouška z českého jazyka a literatury  (dne 20. dubna 1999)

Student(ka): Helena Nováková

Třída: 4. B

Téma: Dámy a pánové, život začíná (Volný slohový útvar  o budoucím životě)

Jsem studentkou čtvrtého ročníku pražského gymnázia a právě píši slohovou práci, která je součástí tzv. „zkoušky z dospělosti", kterou doufám všichni – ať už méně, či více úspěšně – složíme.

Za necelé dva měsíce se rozutečeme z této školy do světa dospělých. Čtyři roky někdy až stereotypního docházení do této školy se najednou změní v pouhou minulost, na kterou budeme všichni po dlouhá léta vzpomínat. Svět už nás bude považovat za dotvořené dospělé lidi, kteří jsou připraveni na život. Ti úspěšnější z nás se nejspíš dostanou na vysoké školy, zatímco ostatní se zařadí do pracovního procesu. Já osobně jsem se na tento okamžik těšila a připravovala po celé čtyři roky, ale teď mi to přijde najednou smutné. Další etapa mého života se za chvíli uzavře, už nebudu vídat ty, které jsem tak ráda vídala. Když nebudu dále studovat, půjdu do práce, kde kolem sebe už nikdy nebudu mít tolik mladých lidí plných snů a ideálů, mladých lidí, ze kterých bych si mohla vybírat své přátele. Skončí společné nervování před písemkami, tajné napovídání a volné hodiny trávené převážně v putykách okolo školy. Ale takový je život! Hezké na tom je, že každým koncem něco nového začíná. Co, to ovšem sama ještě dobře nevím.

Když jsem byla malá, měla jsem jasnou představu o svém budoucím životě. Po skončení školy si najdu pěkného, hodného a bohatého manžela, odstěhuji se na venkov, pořídím si velkého psa,  nejpozději do dvaceti let budu mít první dítě a do dalších deseti ještě alespoň dvě. Od té doby se ale hodně změnilo. Vůbec si ne přijdu dospělá, jak jsem si dřív myslela, žít na venkově nechci, na  svatbu a děti nemám zatím ani pomyšlení.

Má budoucnost by se dala vyjádřit třemi slovy: SNY, REALITA, NADĚJE.

Ráda bych začala se sny, protože v nich má člověk vždy nejlepší vyhlídky. Některé mé sny se asi budou podobat většinovým. Přála bych si bezstarostný život plný lásky a porozumění, hodného věrného manžela, který mi bude vždy oporou, a samozřejmě práci,  která mě bude bavit a ve které budu úspěšná.

Ideální by pro mne bylo, kdybych při ní mohla procestovat celý svět, poznat spoustu lidí, kultur a zvyklostí typických pro jednotlivé státy. Mým současným snem je dostat se na vysokou školu a ještě nějaký čas žít krásným a volným studentským životem. Domnívám se, že na práci mám celý zbytek života a že mi nikam neuteče. Též se řídím heslem „Co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš".

Realitou k tomuto snu je pro mě vědomí, že musím udělat maturitu a přijímací zkoušky na vysokou školu, což podle mého názoru nebude jednoduché. Když to nevyjde napoprvé, zkusím to znovu. Realita pro mou vzdálenější budoucnost může vypadat úplně jinak, než si ji představuji. Můj život může být plný starostí a problémů, život řadové účetní s platem 10 000 Kč, která nikdy neopustila hranice střední Evropy.

Jelikož jsem spíše realista než snílek, nespoléhám na náhodu ani na štěstí. Vím, že když budu chtít něčeho dosáhnout, bude to stát spoustu času a práce. Ale já se nebojím, do zrealizování svých snů dám co nejvíce. A když ani to nebude stačit, zbývá mi ještě naděje, abstraktní pojem, který však umírá poslední.

Když si promítám svůj dosavadní život, musím říci, že jsem zatím s plněním svých snů velmi spokojená. Končím studium na škole, kterou jsem si dobře zvolila, která mě baví a přinesla mi spoustu nových vědomostí. Mám pár dobrých přátel, ty nejlepší rodiče, nikdy se nenudím a moje starosti mi připadají dobře snesitelné. Našla jsem fantastického přítele. Muže, který mě má rád takovou, jaká jsem, a je mi ve všem oporou. Je milý, hodný, citlivý a věrný. Trávíme spolu téměř všechen volný čas. A já bych si přála, aby se náš vztah nezměnil a nikdy neskončil, protože když se mi nic z mých plánů do budoucna nepodaří zrealizovat, bude tu vždycky on, který osuší slzy, potěší duši a dodá naději.

To, co teď píši, si myslím v současné době. Podle mého názoru za pár let může všechno vypadat úplně jinak. Mohu změnit názory.

Člověk totiž dokáže neovládat druhé, ale nedokáže nebýt ovládán. Tím chci říci, že člověk nikdy neví, co se může stát a kdo nebo co ho jakým způsobem ovlivní.

Závěrem bych chtěla popřát sobě stejně jako všem ostatním hodně odvahy, síly, štěstí a naděje při realizování snů. Hlavy vzhůru, dámy a pánové, život právě začíná!

* * *

Tak za tento maturitní výtvor dostala Helena výbornou. Zajímavé je, že to byla jediná slohová práce, kterou během čtyřletého studia na gymnáziu napsala pouze ona sama. Ostatní slohová dílka spatřila světlo světa s velikým přičiněním Helenina tehdejšího přítele Honzy nebo Heleniny maminky. Nutno také dodat, že deset minut po zadání maturitní slohovky se Helena musela jít na záchod vyzvracet. Možná to bylo nervozitou, možná jednoduše tím, že Helena slohy nesnášela. Záhadou je proč, protože jediná tato z v uvozovkách jejích mnoha školních prací visela ještě dlouho na školní nástěnce.

Helena v maturitní práci popsala svou budoucnost slovy SNY, REALITA, NADĚJE.

REALITOU současnosti byl fakt, že teď bylo Heleně něco málo přes třicet (říkat přesný věk ženy v tomto období by ona už nepovažovala za slušné).

Takové hezké životní období, řeknete si. Karty jsou ale pro ženu v tomto věku už většinou rozdány. Manžela známe, děti máme, profesi pravděpodobně taky. Možná ale netušíme, jak si s námi osud ještě pohraje.

Některé SNY se od Heleniny maturity určitě splnily. Byly tu ale ještě SNY nesplněné a SNY nové a samozřejmě v neposlední řadě stále i její NADĚJE, že se vyplní.

Helena byla vysoká vzděláním, bohužel ne vzrůstem. Jinak ale pohledná žena. Celý život děkovala bohu za štíhlou postavu. U ní by se dalo použít úsloví „jedla, aby žila, nikoliv žila, aby jedla". Sladké bylo okrajová záležitost, zato maso na denním pořádku. Hodně zeleniny a malé porce.

Krom štíhlé postavy byly další významnou charakteristikou Helenina vzhledu její oči. Velké, modré, lemované obřími řasami. Byly takové, že z Helenina těla jim muži věnovali doposud nejvíce lichotek. Přesto Heleně připadaly trochu vyblité. Podobně vyblité špinavě blond vlasy upravoval kadeřník většinou na čistě plavou blond. A délka? Podle nálady.

Helena byla jedináček. Jedináček tak trochu proti své vůli. Marně přemlouvala rodiče, že si nemá s kým hrát, s kým se proti nim spolčovat, s kým se hádat, koho nenávidět i koho milovat. Až po letech jí došlo, že rodiče neměli nikdy moc peněz, otec má komplikovanou povahu, a hlavně chtěli jí dopřát to nejlepší. A tak nakonec možná díky tomu, že sourozence neměla, byla dnes tam, kde byla.

Celou školu byla Helena šprtka. Samé jedničky sice daly trochu námahy, ale zato byla ušetřena trapných situací před tabulí, úšklebků spolužáků a nelibosti učitelů či rodičů. Dobré studijní výsledky navíc rozvazovaly Heleně jazyk. Nebála se tak otevřeně říkat svůj rozhodně ne většinový názor, a to na cokoliv. Být předsedou třídy na výběrové střední škole po celé čtyři roky by se možná dalo považovat na úspěch. Nesměli byste však vědět, že na školních radách se neřešily o moc důležitější věci, než že na dívčích záchodech neustále chybí toaletní papír a zda si škola může dovolit ho kupovat více.

Po střední škole nenastoupila Helena do zaměstnání, ale jak si přála, na vysokou školu ekonomickou. Tam zažila ty nejlepší časy svého „mládí alias školní docházky". Až na pár brigád a polovičák v páťáku skýtala vysoká škola spoustu času na kamarádky, kluky a jiné volnočasové aktivity.

Co by chtěla dělat po vysoké škole, tehdy Helena netušila a vlastně ani neřešila. Měla velké štěstí, když jí spolužačka ze střední školy pár týdnů před závěrečnými státnicemi přeposlala mailem inzerát s nabídkou zaměstnání v jedné velké mezinárodní konzultantské firmě. Pozice zněla „daňový poradce junior". Helenina bývalá spolužačka se výběrového řízení zúčastnit nemohla jednoduše proto, že vysokou školu neměla, a to byla jedna ze základních podmínek pro přijetí. Náročným výběrovým řízením Helena prolezla jen o prsa díky své schopnosti zvládat jakékoliv pohovory s chladnou hlavou a větou „Neumím, ale věřte, že jsem schopná se to rychle naučit." Pochopitelně i její šarm se na pohovorech nezapřel. A tak práci měla jistou, ještě než odpromovala. A dobře že tak. Dalo by se totiž říci, že v tomto prvním opravdickém zaměstnání Helena teprve dospěla.

Do práce tehdy nastoupila v pátek třináctého. Ještě že nebyla pověrčivá. Pracovní povinnosti začaly šestitýdenním školením s dalšími dvaceti kolegy, kteří nastoupili na stejnou nebo obdobnou pozici. Všichni byli plus minus v Helenině věku. To se jí líbilo. Na školení byla legrace a Helena se do práce těšila. Za šest týdnů ale byli všichni hozeni do vody a začala poměrně tvrdá dřina. Přesčasy byly na denním pořádku, služební cesty také. Výhodou bylo každoroční povýšení a zvýšení platu. Nevýhodou přísné hodnocení, které tomu předcházelo. Aby Helena vůbec večer odešla domů, musela pracovat velmi rychle a efektivně. To bylo dost stresující. Navíc se neustále střídali v týmech u klientů a měla současně několik nadřízených. Nadřízení byli asi ten největší problém. Většina z nich byli workoholici zamilovaní do práce, bez soukromého života. A tak s přibývajícími léty ve firmě už Helenu přestávalo bavit předstírat, že je jedna z nich.

Pracovala, aby měla prostředky na život po práci. Rozhodně nežila, jenom aby pracovala. Protože byla ale dobře placená a škola života to byla skutečně velká, vydržela tam Helena až do mateřské dovolené. Za největší přínos tohoto zaměstnání ale nakonec nepovažovala své bohaté pracovní zkušenosti, jak by se mohlo zdát, ale příležitost potkat svého manžela, který ji v poměrně krátkém čase povýšil do stavu mateřského. A to bylo pro Helenu to nejlepší povýšení.

Helena si sama o sobě myslela, že je:

1. za každých okolností milá,

2. hodně aktivní,

3. pravdomluvná,

4. společenská,

5. pořádkumilovná,

6. upovídaná,

7. sexy,

8. trošičku rozmazlená,

9. někdy tvrdohlavá a neústupná,

10. milující.

Jedna z Heleniných blízkých osob, která nechtěla být z pochopitelných důvodů jmenována, seznam jejích vlastností maličko upravila podle svého uvážení.

1. Pouze za každých příznivých okolností milá,

2. hodně aktivní jen za předpokladu, že předtím

proběhne noc o délce nejméně 8 – 9 hodin,

3. pravdomluvná? lže, například že zalila rajčata či trávník,

4. společenská – ano, někdy až moc,

5. pořádkumilovná – naprostý nesmysl,

6. upovídaná?, spíš dost užvaněná,

7. hodně sexy,

8. trošičku VÍC rozmazlená,

9. hodně tvrdohlavá a neústupná – prostě držkatá,

10. milující – ano, doufám.

Kapitola 2

Helena a její chlapci

Než Helena potkala svého vytouženého prince, s kterým později předstoupila před oltář a povila mu děti, potřebovala s muži získat cenné zkušenosti a prožít tak nějaké ty předmanželské avantýry a eskapády.

Muže Helena milovala a obdivovala už od malička. Proč? Protože byli prostě jiní. Jinak vypadali, jinak se chovali, jinak voněli, jinak reagovali, dělali jiné nepochopitelné věci a tím vším ji neuvěřitelně přitahovali.

První láskou, na kterou byla Helena schopná si vzpomenout, byl dětský kamarád ze školky jménem Martínek. Vcelku ideální vztah, protože se kamarádily i jejich maminky. Stálo to sice Helenku občas nějaké oběti jako hrát si s autodráhou či na indiány, ale i tak to bylo prima. Jen co ale Helenka objevila, že existují miminka, chtěla si neustále hrát na maminku a tatínka a samozřejmě si nejlépe jedno vlastní pořídit. „Maminko, kdy se narodí miminko?" zeptala se jednou své matky Evy. „No, miminko se narodí, když se mají dva lidé rádi, Helenko," odpověděla zaskočená maminka. Díky této větě měla Helenka broučka v hlavě. Nejenže nechápala, proč tedy ještě s Martínkem žádné nemají, ale když ji za chvíli miminka přestala bavit a dala přednost panenkám Barbie, začala se panicky obávat, že by se jí nějaké mohlo narodit. Více si už Helena bohužel o Martínkovi ani o tomto období nepamatovala.

Druhou Heleninou láskou byl Pavel. Do Pavla byla pořádně zamilovaná. Byl to na komunistickou éru velmi dobře oblékaný blonďák. Rok si psali dopisy. Pavel psal milostné, Helenka váhavé. Ve čtvrté třídě přece nemohla uznat, že miluje kluka, co je z nižší třídy! Přestože od Pavla dostala první prstýnek i žvýkačku Wrigley Spearmint, po roce Helenčiny nerozhodnosti ho to přestalo bavit. Naštěstí to bylo v červnu a od září už Helenka měnila první stupeň základky za výběrovou jazykovou školu se zaměřením na němčinu.

Na německé škole bylo lásek hned několik. Díky Helenině angažovanosti ve volejbalovém školním mužstvu stylově zažila první francouzský polibek s Francouzem jménem Paul při výměnném pobytu spřátelených družstev. Potom tu byl nějaký Vojta, kterého bolely vlasy a pil Alpu, ale jinak to byl vcelku normální kluk, jen s trošku větším předkusem.

Petr byl fešák, jen by nikoho nenapadlo, že jako skinhead několikrát v budoucnu napadne cikány a skončí ve vězení. Také tam byl Franta, který o pár let později přivedl na pervitin a posléze i otěhotněl jednu z nejznámějších českých moderátorek. A to bylo snad všechno. Je pravdou, že na základce si hledat manžela by bylo dost rizikové.

Ještě že tu byla střední škola. A hned první den tu byl! Helena kráčela hrdě a náležitě nafintěná první den do nové školy. On stál u zábradlí. Neuvěřitelně krásný a dokonce se na ni na chviličku zadíval. Byl to snad nejhezčí chlap, kterého kdy Helena viděla. 180 cm vysoký, s hnědýma očima a s vlasy s jako dokonalou trvalou, tmavými jako havraní peří. Heleně se zatočila hlava.

Tak tomu říkám láska na první pohled.

Další týdny Helena přemýšlela, jak se s panem Dokonalým seznámit. Aby ho oslovila, na to byla nesmělá. Zato koukat na něj jako na svatý obraz nebo spíše jíst ho očima odvahu měla. Nakonec vzal osud do rukou on, a když jednou Helena stála na školní chodbě u zábradlí, oslovil ji. „Máš shrnutý ponožky, víš o tom? Já jsem Kryštof." Helena se v tu chvíli mohla trapností propadnout.

Hbitě si narovnala bílé ponožky s vytahanými gumičkami a třesoucím se hlasem odpověděla: „Helena."

Jestli čekáte první vztah, tak to jste na omylu. Vždyť Helena ještě ani neprožila první milování, a naopak Kryštof byl už téměř dospělý. Rok utekl jako voda a k Heleninu smutku padlo pouze pár pus, než Kryštof školu dokončil a opustil. Helena si myslela, že už ho nikdy neuvidí, ale chyba lávky. Znovu se potkali na vysoké škole. Dokonalá trvalá byla sice ostříhaná nakrátko, pár kilo navíc, zato čtyřletý věkový rozdíl už nebyl tak patrný. Bohužel byly patrné jiné rozdíly. Zatím co Helena byla děvče, které si chtělo život hlavně užívat, Kryštof chtěl věci jako pomáhat starým a bezmocným lidem. Helena si podobných skutků vážila, ale po přednáškách chtěla jít na skleničku vína a sociálními problémy si nekazit odpoledne. Přes tyto částečně nepřekonatelné rozdíly bylo nějaké to rande zakončené společnou návštěvou mejdanu u Kryštofova spolužáka ze společné střední školy. Oba se tam vypravili s tím, že u něj i přespí.

Mejdan to nebyl špatný. Popili něco alkoholu, hráli přihlouplé hry, tančili na rychlou i pomalou muziku a na noc byli nečekaně oba uloženi do ložnice rodičů. Jeden by si pomyslel, docela slibný začátek vášnivé noci. Jenže Kryštof na to nešel zrovna chytře. Vrhnul se na Helenu jako zvíře. Heleniny kytičkované kalhotky stáhl během dvou vteřin a zašeptal jí do ucha: „Chtěl bych spát v tvé vagině."

Za jiných okolností by to možná Helena považovala za vítězství, ale v tu chvíli nemohla. Odtáhla se a ztuhla. Kryštof místo ubrání plynu začal prosit. Prý už dva roky s nikým nespal a podobné bláboly. I když Helena nebyla proti sexu třeba i jen na jednu noc, tuhle noc nebylo nic. Pana Dokonalého následně nechala zmizet ze svého života ona. Když se o pár let později dozvěděla, že Kryštof vede protikorupční hnutí, bylo jí jasné, že oni dva k sobě patřit ani nemohli.

Velká láska přišla v druháku na střední škole – modrooký kluk jménem Honza. Tak to byla ta láska, na kterou se vzpomíná celý život, a byl to ten, se kterým potom srovnáváte každého, kdo přijde po něm. Honza byl v té době prostě jednička.

Nebyla to ale láska na první pohled a ani nikdo, na koho by si Helena ukázala prstem, jak byste si mohli myslet. Helenu si vybral Honza. Seznámili se na místě, které bylo pro tento věk naprosto typické – na diskotéce. Honza miloval Helenu od prvního momentu. Heleně nepřišel první večer špatný, ale zrovna tehdy se chtěla bavit, a ne si hledat prince na bílém koni. Tenkrát bylo Heleně sladkých šestnáct a Honzovi jakbysmet. První večer zakončili polibkem a tím by to pro Helenu skončilo. Pro Honzu to ale znamenalo začátek silného dobývání Helenina srdce. Naštěstí zrovna začínaly prázdniny, a tak se Helena mohla vymlouvat, že je neustále někde pryč. Což lež vlastně ani nebyla. Až na pár dní mívala Helena prázdniny opravdu nabité. Ona i rodiče se snažili, aby prázdniny netrávila v zaplivané Libni, ale na táborech, u tety, s rodiči na dovolené, a hlavně taky u babičky na chalupě. Helena Honzovi chtěla dát i špatné číslo, ale nakonec jí to nepřišlo etické, když se s ním už i líbala. A tak Honza volal a volal. Tím, že byla skoro celé léto pryč, se zase tak často nedovolal.

Na konci prázdnin, když to Honzu stále nepřestalo bavit, už nebylo na co se vymlouvat. A tak Helena konečně svolila jít s ním na rande. Vyrazili společně do kina. V životě neviděla blbější film a na Honzovy snahy o doteky v kině neměla náladu už vůbec. Navíc Honzu po cestě chytil revizor, protože neměl lístek.

„Takové trapné situace. Už abych byla doma," opakovala si v duchu Helena.

Nemohla se dočkat, až rande skončí. Když se konečně loučili u vchodu do Helenina činžáku, Honza se ji znovu pokusil políbit. Helena uhnula.

„Tady ne. Už musím jít."

Honza zklamaně couvnul, ale nesměle odvětil:

„Ještě tu pro tebe něco mám. Přivezl jsem ti to z Vídně," a podal Heleně malý balíček.

„Snad ti to bude. Stálo mě to dost odvahy. Nechtěl jsem to kupovat před našima. Tak jsem to musel šlohnout a strčit na dost dlouhou dobu pod kalhoty."

„To jsi nemusel, ale díky," rozloučila se konečně Helena.

„Můžu ti ještě zavolat?"

„Hm," zabručela a rozběhla se do schodů.

Když vystoupila pět náročných pater do jejich libeňského bytu, projevil se v ní nečekaně ženský materialistický charakter. Dárek ji mile překvapil. Bylo to těsné, moc hezké body tričko a skvěle jí padlo. Co naplat, ženy prostě dárky milují.

„Třeba nakonec nebude tak špatnej," obrátila Helena sama před sebou a příští týden vyrazila s Honzou znovu na diskotéku.

Na páteční diskotéce si Helena dala na posilněnou hned několik vodek s džusem. Rychlé písničky vystřídaly ploužáky. S opilou Helenkou se začal trošku točit svět. Točil se dokonce tak, že dovolila Honzovi, aby ji opět políbil. A jakmile se jejich rty dotkly, v tom okamžiku Helenu zasáhl Amorův šíp. Prolíbala s Honzou zbytek večera a domů odcházela zamilovaná až po uši. Dodnes tomu moc nerozumí, protože od té doby nikdy takový zvrat s mužem nezažila.

(Nikdy neříkej nikdy.)

Tím dnem začalo báječné randění. Helena s Honzou spolu trávili téměř každý den. Honza chodil k Heleně domů místo skauta, místo počítačového kroužku, místo hry na flétnu. Honza také jednou řekl, že svoje mládí strávil v Helenině dětském pokoji v její posteli. A to byla skoro pravda. Milovali se i pětkrát denně, chodili na procházky, neustále si povídali, seznámili svoje rodiny i kamarády. Vypadali jako dokonalý pár. A dokonalé to taky vydrželo docela dlouhou dobu. Skoro přesně pět let. Potom se Honza zamiloval do spolužačky na vyšší odborné škole a přišel bolestivý rozchod. Prý ho Helena moc svazovala, neměl čas na kamarády a svoje věci. Heleně jako by někdo vrazil nůž do srdce. Nikdy neproplakala tolik slz a necítila takové zoufalství. Ráno se budila hrůzou a neustále analyzovala, co udělala špatně. Až dnes ví, že skoro nic.

Byla Honzova první holka, a tak bylo docela pochopitelné, že když se o něj začala snažit dlouhonohá pěkně vyhlížející spolužačka, Honza podlehl.

Během dalšího roku se s Honzou občas viděli a Heleně to bylo vždycky líto. Nedokázala ale setkání s ním odmítnout. Nikoho zajímavého nepotkala. Nejhorší rok jejího života. Jak rok ale skončil, skončil i Honzův románek s jeho spolužačkou. Přišel za Helenou a prosil.

„Jsi moje osudová žena, nemohl jsem na tebe celý rok zapomenout, miluji tě, chci tě zpět a nikdy už ti neublížím, slibuji."

Brečel, poprvé brečel… Pod takovým autogenem by roztál i ten nejzmrzlejší led. Helena byla v duchu štěstím bez sebe, nemohla to ale samozřejmě dát na sobě hned znát.

„Můžeme to zkusit, jestli opravdu chceš, ale nevím, jestli ti budu schopná odpustit," odpověděla na Honzovy nekončící prosby.

Odpustit Honzovi Helena zvládla, milovat ho ale už naplno nedovedla. Další téměř dva roky byly už jen slabou kopií těch prvních pěti dokonalých. Nebylo divu, že druhý rozchod už tolik nebolel, zůstalo mít rád, které trvá dodnes.

Helena na Honzu potom ještě dlouho vzpomínala. Zažili toho spoustu, i když většinu vzpomínek už odvál čas. Občas se ale Helena snažila vybavit si něco výjimečného či legračního, co s Honzou společně zažili.

V paměti jí uvízla jedna veselá historka.

Mísa jako mísa

Pro lepší nastínění příběhu nejdříve musíme trochu poznat Honzovu mámu.

Honzova máma byla pěkně silná osobnost, s kterou nebylo vůbec jednoduché vyjít, natož se s ní pouštět do křížku. Přirovnání, které Helenu okamžitě napadlo, když ji uviděla, bylo ČARODĚJNICE.

Tak za prvé: byla stará. Tedy přesněji pro šestnáctileté děvče byla stará. Ještě přesněji byla o celých patnáct let starší než Helenina maminka. Honzu měla až ve čtyřiceti letech jako jediné vymodlené dítě. Pravděpodobně proto na něj byla také dost fixovaná.

Koniec ukážky

Table of Contents

Helena

Helena a její chlapci