Adam Georgiev

ZABIJ MĚ, ELISO

Agonie

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Adam Georgiev

ZABIJ MĚ, ELISO

Agonie

Ukážka z elektronickej knihy

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 330. publikaci v roce 2009.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Studiové zpracování a návrh obálky s použitím fotografie Roberta Vana:

Martin Janků

Fotografie:

Robert Vano

© Adam Georgiev 2009

Photography © Robert Vano

© Nakladatelství Petrklíč 2009

www.adamgeorgiev.cz

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Na Pěšinách 75/60 Praha 8 180 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-230-1

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-477-0

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-478-7

ELISA (z angl. Enzyme-Linked Immuno Sorbent Assay) je jednou z nejpoužívanějších imunologických metod sloužících k detekci protilátek.

Mým čtenářům:

Neboť můj boj stal se i vaším bojem.

a      nti HIV 1, 2 ELISA

negativní

HIV p24 Ag

negativní

Antigen a protilátky nezjištěny.

Zorka stála na mostě a dívala se do řeky. Nakláněla se přes mostní zeď, aby viděla vlny, a její dlouhé vlasy padaly do vody. Navrhl jsem, aby odjela. Někam, kde nejsou omezení, kde se kulhající dívka jako herečka uplatní.

– Já bych nikam nejela na rok.

– Takže jsi tady šťastná.

Podíval jsem se do nebe.

– Vidíš ty ptáky? Že můžou letět, kam chtěj, omezený jen vlastníma silama, neznamená, že jsou šťastný. Svoboda neni v pohybu.

– Říká se přece, že život se dělí na před tripem a po tripu.

To tě změní.

Sem ležel na technoparty vedle psa, úplně sem cejtil, jak dejchá.

Primitivní lidi to moc neovlivní, když tam ňákej základ neni.

Musíš mít emoční předpoklady.

Třeba představivost musíš mít.

Máma mi uvařila houbovou polívku.

Mi bylo špatně.

Sem si řikal, máma mě chce otrávit.

Ego vůbec nemám.

Já psychologum nevěřim.

Máma je psychiatr a sama tomu nevěří.

Tomu věřila, než to prokoukla.

Teď ví, že jsou to sračky.

Vidim se jak v zrcadle, kdeco jsem řikal, a řikám si: Sem řikal takový píčoviny.

Že se se mnou bavěj.

Se divim.

Se vidim v zrcadle pravdy.

Vidíš různý věci.

Ornamenty.

Ty se mi líbily.

Tak sem si dal na zdi cédéčka.

Dva tisíce jich tam mám.

V druhym pokoji mám zase zrcadla.

Viděl jsi horor Zrcadla?

Dobrej horor.

Že jsou různý reality.

Že neni jen jedna.

Taky si myslim.

Pomocí tripa se tam dostanu.

Jako v Arabele, jak otočej prstenem.

Když měsíc nic nemám, ani trip, ani koks, trávu, alkohol, jsem nervózní.

Sem bral zaldiar na silnou bolest.

Aby mě něco oblblo.

Kolegyně v bance měla zatmění a chvíli vyplácela místo dvoutisícovek pětitisícovky.

Musela zaplatit sto táců.

Když je s ňákym prachatym, tak z toho ten druhej nic nemá.

Mně dal tamten dvacet tisíc.

Prej sem byl první.

Asi jo, díky tomu mi dal tolik.

Přijde na to, že si sežene za pět.

Je otázka času, kdy to zjistí.

Mně nikdo nic nedá.

Za pár let ani pes neštěkne.

Takovej je život.

Trochu krutej, ale je to tak.

Já sem vyrovnanej.

Mně v tom pomohl trip.

Jeden buddhistickej vůdce řek, že je to největší dar, když vynalezli LSD.

Že najdem vyšší moc.

Já sem slyšel hlasy.

A sem přesvědčenej, že byly z vesmíru.

Takhle daleko normálně nedojdeš.

Lidskou řeč slyšíš úplně jinak.

Že vyluzujou skřeky.

Sem jel v autobuse a taky sem slyšel skřeky.

Lidská řeč, když jí nerozumíš, jsou skřeky.

Mám kód od trezoru.

Ale po tripu sem si nemoh vzpomenout, úplně se mi vymazal.

Jeden kluk přestal po tripu na půl roku mluvit.

Všechno mu bylo jasný.

Nepotřeboval mluvit.

Maj tendenci se svlíkat, všechno ze sebe sundat.

Jenom si lehaj.

Jenom ten, kdo má k tomu sklony.

Vrátit se k přirozenosti.

Neví, co dělá.

Neni duševně přítomnej v tom těle.

Jiný drogy oblbnou, ale nic to neudělá.

Perník tě jenom nadopuje, jako když si dáš deset kafí.

Tráva je úplně trapná.

Na tripu jsem se půl hodiny v kuse smál.

To se na ničem jinym nestane.

Přitulíš se k zvířeti, úplně s nim splyneš.

Jenom krásný pocity, nic jinýho.

Kokain vymysleli na hubnutí.

Kupuju to vod týpka, mám na něj kontakt.

No von si možná změní číslo.

Voni si pořád měněj čísla.

Většinou po tom každej byl sám, ve svym světě.

A teď vůbec.

Lidem připadám sobeckej, že se nezajmám vo nikoho.

Někdo se ozve a pak zas zmizí, to mě dřív rozkoplo.

A teď už ne, to čekám.

To nepovažuju za nejhorší.

Nechávám se unýst životem.

Teď máš tohle, je to dobrý, pak se to zas sesype.

V nejhoršim můžeš ze života odejít, s tim počítám.

K čemu se provozuješ?

Že žereš.

Chcípneš, to ví dneska každej.

Nechápu, proč to tak je.

Vidim dřív než druhý.

Život je slzavý údolí.

Mám kde bydlet, to se mi líbí.

Nesnášim poslouchat.

Nechci bejt šéf.

Každej šéf má svýho šéfa.

Mě deptá, že nemůžu říct píče, že je píča.

Od malička mám problém s autoritama.

Koukneš se a vidíš, že baba má problém.

A když nic jinýho, tak ti rozesrat den.

Je stará, nikdo to do ní nestrčí.

V prváku, ve druháku sem jenom chodil po lese.

Pak sem začal pařit a změnil sem se.

Už tehdy sem se cejtil jinej.

Sex je základní potřeba jako žrát.

Musíš ho mít.

Při sexu se vylučujou endorfiny.

Při honění ne.

Každej řiká, že mu je po honění smutno.

Podat ruku člověku, který byl v koncentračním táboře, bylo jako podat ruku tajemství věků, kameni živé věčnosti, ohni zemského jádra.

Dotknout se kůže, která tam byla, která snad i má někde na svém plášti vypáleno stigma, stigma historické fyzické přítomnosti, která je přítomna v hlavách zbytku světa.

Mohlo se to stát?

Opravdu ho potkal?

Skutečně držel tu dlaň?

Chtěl vidět ty skvrny, chtěl, aby kůže byla vrásčitá.

Byla překvapivě hladká.

Jako by se jí historie jen letmo dotkla, jako by člověk existoval nezávisle na Zemi a jejích dějinách.

Procházel ohněm a byl nehořlavým.

Pozoroval tenký proud zlatavé moči snášející se do pisoáru.

Bylo to jako nabírání bílého krystalického cukru, hluboké noření do cukrového písku, v očekávání, co vydá jeho hlubina, jako prodírání se k zemskému jádru a snaha o a víra v jeho pokoření, kapitulaci a vydání tajemství, jehož neznalost nás mučí.

V opuštěnym bytě stojim a křičim.

Nebo se svlíkám pro někoho, kdo tu není.

Když mi bylo dvacet, jednou v noci jsem plakal na střeše.

Druhý den mi Jindra řekl, že plačící ve svitu měsíce jsem byl božský.

Jindra cítil a chápal moji božskost, ale přes veškerou snahu nebyl schopen ji skutečně cenit a milovat.

Rozstříhal jsem záclonu.

Vzal jsem obří nůžky a jel jsem.

Přímo jejím středem.

Šlo to tak lehce.

Pak jsem se do ní zamotal.

Nahé tělo neutajené pod průsvitným smotancem.

Kostičky, spirálky a vlnky na něm svítily ve své nesmrtelné nehybnosti.

Viděl jsem v metru starou ženu učit se cizí jazyk.

Na co ještě?

Why?

Warum?

Perché?

Vytvářejí zvířata umění?

Možná ano.

Zvláštním jazykem, pro nás umělecky nečitelným.

Třeba je u nich uměním zahrabání nebo vytvoření nory.

Vytvoření hnízda.

Třeba mají vlaštovky uměleckou extázi.

Kdosi zahlédl Zorku, jak kulhá čekárnou, a řekl:

– Chudák holka, taková pěkná.

Slyšela to.

Koniec ukážky

Table of Contents

ZABIJ MĚ, ELISO