Laura Hillenbrandová

Nezlomený

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu UNBROKEN, ktorý vyšiel vo vydavateľstve

Random House, New York 2010,

preložil Martin Kubuš.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2015 ako 4973. publikácia

a 92. zväzok edície LUK – Knižnica svetových bestsellerov.

Vydanie I.

Prebal a väzbu s použitím filmového záberu spracoval AldoDesign, Bratislava.

Zodpovedný redaktor Jaroslav Hochel

Jazyková redaktorka Eva Mládeková

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba S+S typografik

Vytlačila Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

Motion Picture Artwork © 2014 Universal Studios All Rights Reserved

Copyright © 2010 by Laura Hillenbrand

Translation © Martin Kubuš 2015

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2015

ISBN 978-80-222-0617-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Venujem raneným a padlým

Čo po rokoch v hĺbke duše nosíš? Z podivného strachu,

ťažko vybojovaných súbojov či obliehaní hrozných, čo v duši nosíš?

Walt Whitman: Kto obväzuje rany

Predhovor

Kamkoľvek pozrie, všade samá voda. Bolo 23. júna 1943. Kdesi v nekonečných šíravách Tichého oceána leží Louie Zamperini, bombometník amerického letectva a olympijský bežec, v malom člne, ktorý ho unáša na západ. Vedľa neho sa bezvládne chúli istý seržant, jeden z guľometníkov posádky. V druhom člne, priviazanom k prvému, leží ďalší člen posádky s cikcakovitou reznou ranou na čele. Z tiel spálených slnkom a zožltnutých od farby člna im zostali už len kostry. Popri nich tiahnu žraločie chrbty, lenivo krúžia a vyčkávajú.

Vojaci sú na mori už dvadsaťsedem dní. Unáša ich rovníkový prúd, ktorý ich odplavil už minimálne tisícšesťsto kilometrov, hlboko do japonských vôd. Člny sa už topia na kašu a páchnu kyslou spáleninou. Chlapi majú telá posiate vredmi od agresívnej soli a pery také opuchnuté, že im tlačia na nos i bradu. Celé dni upierajú zrak na oblohu, spievajú si „White Christmas“* a mrmlú o jedle. Nikto ich už ani nehľadá. Na stošesťdesiatich šiestich miliónoch štvorcových kilometrov šíreho mora sú úplne sami.

Ešte pred mesiacom patril dvadsaťšesťročný Zamperini medzi najlepších bežcov na svete a mnohí od neho očakávali, že ako prvý zdolá míľu časom štyri minúty, čo je vo svete športu jeden z najviac velebených medzníkov. Telo olympionika však medzitým schradlo na sotva štyridsaťpäť kíl a jeho slávne nohy ho už neunesú. Takmer všetci okrem rodiny ho už oplakali.

Ráno dvadsiateho siedmeho dňa začujú chlapi v diaľke hlboké vrčanie. Tento zvuk pozná každý letec. Piesty motorov. Pri pohľade na oblohu sa im čosi zaleskne a vysoko nad hlavami zbadajú lietadlo. Zamperini vystrelí dve svetlice a porozsýpa do vody farbu v prášku, čím sa člny ocitnú v krikľavo oranžovom kruhu. Lietadlo pokračuje v kurze a pomaly mizne v diaľke. Chlapi strácajú nádej. Nato sa zvuk znovu ozve a lietadlo je opäť na obzore. Jeho posádka ich zbadala.

Stroskotanci mávajú rukami, vyziabnutými takmer na kosť a zožltnutú kožu, kričia hlasom piskľavým od smädu. Lietadlo klesne a preženie sa popri člnoch. Zamperini si na žiarivo modrom pozadí všimne tmavé obrysy posádky z profilu.

Vtom sa ozve strašný rachot a voda aj samotné člny akoby razom zovreli. Ten rachot je guľometná paľba. Toto nie je americké záchranné lietadlo, ale japonský bombardér.

Chlapi sa vrhnú do vody, bok po boku visia pod člnmi a kryjú sa pred guľkami, ktoré prevŕtavajú gumu a popred ich tváre si razia cestu vodou, nechávajúc za sebou spenené čiary. Streľba naďalej zúri a utíchne, až keď bombardér preletí ponad nich. Chlapi sa vyštverajú späť do člna – do toho, ktorý bol stále z väčšej časti nafúkaný. Bombardér sa nakloní a oblúkom sa k nim vracia. Pilot vyrovná a Zamperini má pred očami hlavne guľometov, ktoré mieria rovno na nich.

Pozrie na svojich druhov. Na návrat do vody sú už príliš zoslabnutí. Ako tak ležia na dne člna a kryjú si hlavy rukami, Zamperini sa s čľupotom vrhá do vody sám.

Žraloky, ktoré vyčkávajú kdesi pod ním, strácajú trpezlivosť a sprudka sa dávajú do pohybu, mieriac rovno k nemu.

I. ČASŤ

1. kapitola

Malý rebel

Všere pred svitaním 26. augusta 1929 sa dvanásťročný chlapec v detskej izbe v zadnej časti neveľkého domu v kalifornskom Torrance posadil na posteli a načúval. Zvonku doliehal akýsi zvuk a bol stále hlasnejší a hlasnejší. Silný, ohlušujúci hrmot, svedčiaci o čomsi obrovskom, čo rozráža vzduch. Hrmelo to rovno nad domom. Chlapec zoskočil z postele na rovné nohy, uháňal dolu schodmi, prudko otvoril dvere vedúce na zadný dvor a vybehol na trávu ako srnka. Dvor vyzeral ako z iného sveta, zalievala ho neprirodzená tma a zvukom sa doslova chvel. Chlapec stál na trávniku, hlava zaklonená, ako zhypnotizovaný. Starší brat po jeho boku.

Obloha zmizla. Vo vzduchu tesne nad ich domom visel nejaký objekt a chlapec ho videl len ako siluetu, ktorá zaberala obrovský priestor. Objekt bol bezmála dvaapolkrát dlhší než futbalové ihrisko a vysoký asi ako mesto. Zadúšal hviezdy na oblohe.

Išlo o nemeckú „riaditeľnú“ vzducholoď Graf Zeppelin. Bol to najväčší lietajúci stroj, aký človek dovtedy zostrojil, dlhý asi 240 a vysoký asi 33 metrov. V miere luxusu prekonal aj najlepšie lietadlo, bez problémov si plával vzduchom, prekonávajúc obrovské vzdialenosti, a vďaka svojim rozmerom, z ktorých pozorovateľovi padne sánka, sa v lete roku 1929 zaraďoval medzi divy sveta.

Vzducholoď mala o tri dni zavŕšiť pozoruhodnú leteckú misiu – oblet zemegule. Jej púť sa začala 7. augusta, keď sa v Lakehurste v štáte New Jersey odpútala od zeme, s dlhým pomalým povzdychom sa vzniesla do vzduchu a zamierila na Manhattan. V to leto sa na Piatej avenue mala už čoskoro začať demolácia hotela Waldorf-Astoria, aby sa uvoľnilo miesto na mrakodrap nevídaných rozmerov – Empire State Building. Na bronxskom bejzbalovom štadióne Yankee Stadium mali hráči premiéru v očíslovaných dresoch: Lou Gehrig nosil číslo štyri, Babe Ruth, ktorý sa práve chystal odpáliť svoj päťstý homerun, mal trojku. Ceny akcií na Wall Streete bleskurýchle dosahovali rekordné hodnoty.

Keď vzducholoď pomaly prekĺzla vzduchom okolo Sochy slobody, ostro zahla na sever a potom sa vzniesla nad Atlantik. Po čase sa pod ňou opäť objavila pevnina. Francúzsko, Švajčiarsko, Nemecko. Preplávala ponad Norimberg, kde radikál s ofinou Adolf Hitler, ktorého nacistická strana utrpela vo vlaňajších voľbách zdrvujúcu porážku, práve ukončil svoj prejav, v ktorom ospevoval selektívne vraždenie novorodencov. Potom preletela východne od Frankfurtu, kde sa istá židovka menom Edith Franková práve starala o svoje novorodeniatko, malú Annu. Zeppelin sa vydal na severovýchod a preniesol sa ponad Sovietsky zväz. Keď ho zbadali sibírski sedliaci, natoľko izolovaní od okolitého sveta, že v živote nevideli ani len vlak, hodili sa pred ním na kolená.

Devätnásteho augusta Zeppelin obletel Tokio a asi štyri milióny Japoncov mu mávalo vreckovkami. „Banzai!“*(*„Banzai“, jap. – doslova „desaťtisíc rokov“, používa sa ako zvolanie „nech žije“, „vivat“, prípadne „sláva“. - Pozn. prekl.) volali s nadšením. Vzducholoď sa potom zniesla na pristávaciu plochu. Po štyroch dňoch sa za zvukov nemeckej a japonskej hymny vzniesla do vzduchu uprostred tajfúnu, ktorý ju závratnou rýchlosťou posotil nad Pacifik smerom do Ameriky. Cestujúci hľadeli z okien a zo vzducholode videli len tieň, ktorí jej po vrstve oblakov „plával za pätami ako obrovský žralok“. Keď sa vrstva rozpadla na menšie oblaky, cestujúci zazreli na morskej hladine gigantické hmýriace sa tvory. Vyzerali ako morské obludy.

Dvadsiateho piateho augusta doletela vzducholoď do San Francisca. Niesla sa južne pozdĺž kalifornského pobrežia, ktoré ju privítalo s ováciami, a potom sa večernými zorami prekĺzla do tmy, ticha a za hranicu polnoci. Rýchlosťou letného vánku preletela ponad Torrance, kde ju pozorovala len roztrúsená hŕstka rozospatých duší, medzi nimi aj náš chlapec v pyžame za domom na Gramercy Avenue.

Stál bosý v tráve rovno pod vzducholoďou ako prikovaný. Ako sám vravieval, bolo to „strašné a nádherné zároveň“. A hoci priam cítil dunenie motorov rozrývajúcich vzduch, striebornosivú kožu, ozrutnú kostru a chvostovú plutvu vzducholode v tme nerozoznal. Videl len priestor vyplnený čerňou, ktorý zaberala. Nešlo o to, čo bolo vidno – skôr o to, čo vidno nebolo, akýsi temný oceán pravidelných tvarov, ktorý akoby pohltil aj samotné nebo.

Chlapec sa volal Louis Silvie Zamperini. Toto dieťa talianskych prisťahovalcov prišlo na svet 26. januára 1917 v meste Olean v štáte New York a vážilo dobrých päť kíl. Bol to kus chlapa s čiernymi vlasmi drsnými ako ostnatý drôt. Jeho otec Anthony vyletel z rodného hniezda už ako štrnásťročný, spočiatku sa živil ako baník a boxer, potom robil na stavbe. Matka Louise bola drobná šantivá kráska, vydala sa v šestnástich a malého Louieho mala v osemnástich. Louise s Anthonym bývali v byte, kde sa hovorilo iba po taliansky, a synčeka doma prezývali Zlatko.

Louie ešte len začal chodiť a už nemienil obsedieť. Jeho súrodenci si naňho neraz zaspomínali ako na dieťa, čo sa stále motká hore-dolu a štverá sa na flóru, faunu i nábytok. Len čo ho Louise nasilu posadila na stoličku, aby tam pokojne sedel, už ho nebolo. Ak ho nedržala pevne na rukách, zvyčajne nemala ani tušenia, kade jej živé striebro behá.

Keď v roku 1919 ležal dvojročný Louie so zápalom pľúc, vyliezol z detskej izby oknom, zliezol z prvého poschodia na zem a trielil po ulici úplne holý a s policajtom v pätách, zatiaľ čo okoloidúci sa len v nemom úžase prizerali. Na základe rady pediatra sa Louise a Anthony rozhodli, že sa presťahujú a vezmú deti do teplejšieho podnebia Kalifornie. Keď sa ich vlak pohol zo stanice Grand Central, Louie sa vytrhol, prebehol až na samý koniec vlaku a vyskočil z posledného vozňa. Vlak cúval, pátrajúc po stratenom dieťati, a Louieho starší brat Pete, ktorý stál po boku na smrť vystrašenej matky, zbadal, že Louie si vykračuje po trati, akoby sa nechumelilo. Keď sa Louie ocitol v matkinom náručí, usmieval sa. „Vedel som, že sa po mňa vrátiš,“ povedal po taliansky.

Anthony sa v Kalifornii zamestnal ako elektrikár pri železnici a kúpil pozemok s rozlohou asi dvetisíc štvorcových metrov na kraji mestečka Torrance, kde vtedy žilo 1 800 obyvateľov. S Louise zbúchali chatrč bez prívodu vody, tvorenú jedinou miestnosťou – za ňou postavili latrínu –, a cez strechu im tak tieklo, že museli klásť na postele vedrá. Namiesto zámky mali haspru, a tak Louise sedávala za dverami na debničke s váľkom v ruke vždy pripravená ovaliť akéhokoľvek vagabunda, ktorý by ohrozoval jej deti.

Pred vagabundmi ich uchránila tak v chatrči, ako aj v dome na Gramercy Avenue, kde sa usadili o rok neskôr, no pred inými vecami Louieho uchrániť nevedela. Nechýbalo veľa a chlapec by bol počas pretekov v behu naprieč rušnou diaľnicou skončil pod kolesami akejsi starej kraksne. Fajčiť začal ako päťročný, a to tak, že cestou do škôlky dvíhal zo zeme ohorky. Ako osemročný privoňal jedného večera k alkoholu. Ukryl sa pod jedálenský stôl, uchmatol si poháre vína, vypil ich až do dna, odtackal sa von a zrútil sa do ružového kra.

Louise jedného dňa zistila, že Louie sa napichol nohou na bambusový prút, inokedy zas musela poprosiť susedov, aby mu prišili takmer odtrhnutý prst na nohe. Raz prišiel Louie domov premočený od ropy – šplhal sa na vrtnú plošinu, skočil si z nej do nádrže a takmer sa v nej utopil. Aby si Anthony spoznal syna, museli ho poriadne vydrhnúť asi štyrmi litrami riedidla.

Louie bol skrátka ako odtrhnutý z reťaze. Zachádzal do extrémov a robil to s pasiou. Keď začal mať s pribúdajúcim vekom nevídane bystrý um, trúfalé kúsky mu už nestačili. Takto sa zrodil malý rebel mesta Torrance.

–––

Louie ukradol všetko, čo sa dalo zjesť. Zakrádal sa uličkami s drôtom na otváranie zámok vo vrecku. Nejedna gazdinka, ktorá si pri varení odbehla, už jedlo po návrate do kuchyne nenašla. Miestni mohli pri pohľade z okna zazrieť dlhonohého chlapca, ako si to šinie poza domy a snaží sa udržať v rukách v rovnováhe celú tortu. Keď raz istá miestna rodina nezapísala Louieho do zoznamu hostí pozvaných na večierok, vlámal sa k nim, podplatil ich dogu kosťou a vybielil im chladničku. Z iného večierka odišiel s úlovkom v podobe celého súdka piva. Keď zistil, že v Meinzerovej pekárni majú chladiace pulty na dosah ruky od zadného vchodu, začal si otvárať zámku drôtom, chniapať po koláčoch a napchávať sa až do prasknutia. Zvyšok si odložil do zásoby. Keď mu jeho kšeft prebrali dlhoprstí z konkurenčného tábora, s krádežami prestal, až kým previnilcov nechytili a majitelia neodvolali hliadku. Potom rozkázal svojim kumpánom, aby sa k Meinzerovi vlámali opäť.

O náplni Louieho detstva svedčal fakt, že príbehy z neho sa zvyčajne končili slovami: „… a potom som trielil ako o život.“ Ľudia, ktorých okradol, ho neraz naháňali a minimálne dvaja sa vyhrážali, že ho zastrelia. Louie mal pravidelne do činenia s políciou a v snahe zbaviť sa dôkazov si v blízkosti mesta vybudoval skrýše, kde uskladňoval lup. Jednou z nich bola jama pre troch, ktorú si vykopal v neďalekom lese. Pete raz objavil na ihrisku ich strednej školy pod tribúnou ukradnutý demižón vína, ktorý tam zašil Louie. Hemžilo sa to tam podguráženými mravcami.

Louie napchal do telefónneho automatu vo foyer miestneho kina cez štrbinu na mince toaletný papier. Na miesto činu sa pravidelne vracal, strčil do štrbiny drôt s háčikom až k nahromadeným minciam, zachytil papier a razom mal dlane plné drobných. Majiteľ zberných surovín nemal ani šajnu, že to talianske chlapčisko s úsmevom od ucha k uchu, ktoré mu neraz donieslo na kilá medeného šrotu, mu odtiaľ večer predtým všetok šrot ukradlo. Keď raz Louie v potýčke s nepriateľom uprostred hlúčika zistil, že dospelí často čičíkajú malých bitkárov štvrťdolárovými mincami, uzavrel s dotyčným mier a potom spolu putovali z miesta na miesto a inscenovali pred cudzími ľuďmi šarvátky.

Louie sa istému sprievodcovi, ktorý mu opakovane nezastal, pomstil tak, že namazal koľajnice. Keď ho učiteľka postavila do kúta za to, že pľul po triede papierové guľôčky, zobral špáradlá a vypustil jej vzduch z pneumatík. Ako mladý skaut dosiahol oficiálny štátny rekord v zakladaní ohňa trením a následne ho aj sám prekonal tak, že raždie polial benzínom, pridal doň sírové hlavičky zápaliek a spôsobil menší výbuch. Raz ukradol susedovi trubicu z kávovaru, urobil si na strome guľometné hniezdo, napchal si do úst zrnká čierneho korenia a cez trubicu spustil na dievčatá zo susedstva takú paľbu, že museli vziať nohy na plecia.

Jeho opus magnum sa zapísalo do histórie. Raz uprostred noci sa vyšplhal na vežu baptistického kostola, priviazal na zvon strunu z klavíra, druhý koniec uchytil o neďaleký strom a zdanlivo samovoľným hlaholom kostolného zvona zbuntošil políciu, hasičov a vlastne celé mesto. Zbožnejší občania to považovali za znamenie do samého Boha.

Louie sa bál len jednej veci. Jedného dňa, keď začal dospievať, pristálo za mestom lietadlo a pilot ho vzal na okružný let. Človek by si myslel, že natoľko trúfalé chalanisko ako Louie bude od radosti celé bez seba, no tá rýchlosť a výška ho desili. Od toho dňa nechcel mať s lietadlami nič spoločné.

Louieho detstvo plné šibalstiev nebolo len o chlapčenských výstrelkoch. Formoval v sebe to, čo malo byť jeho podstatou aj v dospelosti. Neochvejne veril, že je dostatočne múdry, vynachádzavý a opovážlivý na to, aby sa vyhol akýmkoľvek nepríjemnostiam, a odradiť ho od čohokoľvek bolo takmer nemožné. Tento neskonalý optimizmus bol Louiemu cez vojnu vlastný.

–––

Louie bol od svojho brata Peta o dvadsať mesiacov mladší. Tí dvaja predstavovali úplné protipóly. Pete Zamperini bol sympatický, obľúbený, vždy ako zo škatuľky, úctivý k starším, k mladším zas strýčkovsky blahosklonný, k dievčatám neskutočne jemný a k tomu dostal do vienka zdravý úsudok. Ešte bol len dieťa a rodičia sa naňho obracali vždy, keď stáli pred závažným rozhodnutím. Keď šli večerať, odprevadil matku k stolu a podržal jej stoličku, vždy bol doma do siedmej, a keď mu zazvonil budík, strčil ho pod vankúš, aby nezobudil Louieho, s ktorým sa delil o posteľ. Vstával o pol tretej ráno, za tri hodiny obehol svoj rajón s roznáškou novín a všetok zárobok si odkladal do banky, ktorá ho s príchodom krízy ošklbala aj o posledný cent. Mal zamatový hlas ako spevák a zvyk pravého džentlmena – v nohavicových manžetách nosil špendlíky pre prípad, že by sa jeho partnerke pri tanci roztrhlo ramienko na šatách. Raz zachránil topiace sa dievča. Peta obklopovala aura vľúdnej, no zároveň ohromnej autority, ktorou presvedčil o správnosti svojich názorov všetkých naokolo, dospelých nevynímajúc. Ešte aj Louie, ktorý si zo svojvôle spravil náboženstvo, robil to, čo mu Pete kázal.

Louie Peta zbožňoval. Pete dohliadal naňho aj na mladšie sestry Sylviu a Virginiu s rodičovskou opaterou. Louie sa tak ocital v jeho tieni a dosť veľa si o tom aj vypočul. Sylvia neraz spomínala na to, ako matka so slzami v očiach vravela Louiemu, ako veľmi by chcela, aby bol ako Pete. Situáciu ešte znepríjemňoval fakt, že Petova povesť bola sčasti mýtom. Aj napriek tomu, že Pete bol v škole od Louieho, ktorý bol na prepadnutie, len o trochu lepší, riaditeľ ho považoval za jednotkára. Keby si niekto v tú noc, keď sa v Torrance odohral zázrak s kostolným zvonom, lepšie posvietil na ten strom, vo svetle baterky by sa hojdali dva páry nôh – Louieho aj Petove. A Louie často nebol jediný zo Zamperiniho synov, ktorého ste mohli vidieť šprintovať uličkou s jedlom, čo ešte pred chvíľou patrilo susedom. Peta však nikto nepodozrieval a nikomu to ani nenapadlo. „Peta nikdy neprichytili,“ vravela Sylvia, „zato Louieho vždy.“

Louie bol úplne iný než ostatné deti. Bol drobný ako cíbik, a keďže sa počas prvých rokov v Torrance jeho pľúca ešte celkom nevystrábili zo zápalu, na piknikových pretekoch v behu ho hravo porazilo aj ktorékoľvek z miestnych dievčat. Jednotlivé časti tváre, ktoré sa neskôr spojili do príjemného celku, mu rástli každá iným tempom, takže jeho tvár pôsobila nesúrodo, akoby o každej časti rozhodoval iný člen komisie. Uši mu odstávali ako pištole v puzdrách a nad nimi sa vlnila záplava čiernych vlasov ň la strach a hrôza. Strašne sa za ne hanbil a dával im poriadne zabrať žehličkou tety Margie. Okrem toho si ich každý večer prihladzoval pomocou hodvábnej pančuchy a kydal na ne toľko olivového oleja, že ho cestou do školy sprevádzali roje múch. Veľmi si nepomohol.

Problémy mu robila aj jeho etnická príslušnosť. Začiatkom dvadsiatych rokov panovala v meste toľká nevraživosť voči Talianom, že keď sa Zamperiniovci prisťahovali, susedia spísali petíciu, aby sa ich mestská rada zbavila. Louie svoj pôvod nezaprel – pred nástu-pom do základnej školy nevedel po anglicky takmer ani slovo. Škôlku prežil vďaka tomu, že ani necekol, no keď v prvej triede vypustil na adresu spolužiaka slová „Brutte bastarde!“*(*tal. „hnusný bastard“, pozn. prekl.) , učitelia pochopili, kde je pes zakopaný, a ešte viac mu strpčili život tým, že mu vybavili odklad.

Malý Louie vytŕčal z radu a jeho odlišnosť priťahovala bitkárov. Decká ho bombardovali kameňmi, podpichovali, bili, kopali, a to s cieľom dohnať ho k tomu, aby klial po taliansky. Louie si ich skúšal udobriť obedom, no aj napriek tomu ho tĺkli až do krvi. Keby bol chcel, mohol sa bitkám vyhnúť útekom, prípadne sa rozplakať, no on neurobil ani jedno, ani druhé. „Louieho ste mohli umlátiť na smrť,“ spomínala Sylvia, „no on nemukol ani nezaplakal.“ Namiesto toho si len prikryl tvár dlaňami a všetko pretrpel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Predhovor

I. ČASŤ

Malý rebel

II. ČASŤ

III. ČASŤ

IV. ČASŤ

V. ČASŤ