Přeložila Dana Krejčová

Copyright 2014 by Blake Crouch

All Rights Reserved

Copyright 2020 for the Czech translation by Dana Krejčová

Copyright 2020 for Cover by Emil Křižka

Copyright 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6509-4

Mým andílkům Annslee a Adeline

O POSLEDNÍM MĚSTĚ

Vítejte ve Wayward Pines, posledním městě.

Agent Tajné služby Ethan Burke dorazil před třemi týdny do Wayward Pines v Idahu. V tomto městě dostávají lidé příkazem, koho si mají vzít, kde mají bydlet, kde pracovat. Jejich děti učí, že David Pilcher, stvořitel města, je bůh. Nikdo nesmí odjet, zabít vás může dokonce i jen fakt, že začnete klást otázky.

Jenže Ethan objevil překvapivé tajemství toho, co leží za plotem obklopujícím Wayward Pines a chránícím obyvatele před hrozným světem tam venku. To tajemství znamená, že veškeré obyvatelstvo je zcela pod kontrolou šílence a jeho armády následovníků, tajemství, jež se chystá zaútočit přes plot a vymazat tento poslední, křehký pozůstatek lidstva.

Vzrušující závěr série o Wayward Pines – nyní také televizní seriál stanice Fox – vás přilepí ke stránkám až do posledního slova.

Na to odpověděl Jóbovi ze smrště Hospodin slovy:

Kdo to zatemňuje úradek Boží neuváženými slovy? Nuže, opásej si bedra jako muž, budu se tě ptát a poučíš mě.

Kde jsi byl, když jsem zakládal zemi? Pověz, víš-li něco rozumného o tom. Víš, kdo stanovil její rozměry, kdo nad ní natáhl měřicí šňůru? Do čeho jsou zapuštěny její podstavce, kdo kladl její úhelný kámen, zatímco jitřní hvězdy společně plesaly a všichni synové Boží propukli v hlahol?

Jób 38:1-7

JSME POSLEDNÍ SVÉHO DRUHU, KOLONIE

LIDSKÝCH BYTOSTÍ Z POČÁTKU JEDENADVACÁTÉHO STOLETÍ.

ŽIJEME V HORÁCH, KDE KDYSI BÝVALO IDAHO,

VE MĚSTĚ JMÉNEM WAYWARD PINES.

NAŠE SOUŘADNICE JSOU 44 STUPNĚ, 13 MINUT,

0 VTEŘIN SEVERNĚ A 114 STUPŇŮ, 56 MINUT,

16 VTEŘIN ZÁPADNĚ.

JE TAM VENKU NĚKDO?

Část hlasového vysílání a vysílání morseovkou šířeného na všech krátkovlnných pásmech ze superstavby Wayward Pines jako nekonečná smyčka posledních jedenáct let.

ÚVOD

DAVID PILCHER

SUPERSTAVBA

WAYWARD PINES

PŘED ČTRNÁCTI LETY

Otevírá oči.

Mrazivo.

Třas.

Bušení v hlavě.

Někdo nad ním stojí v chirurgické masce, obličej rozmazaný.

Neví, kde je, a vlastně ani kdo je.

K ústům se mu přiblíží čistá maska.

Hlas – ženský – nabádá: „Dlouze a zhluboka se nadechněte, a pokračujte v dýchání.“

Plyn, který vdechuje, je teplý, koncentrovaný kyslík. Proudí průdušnicí a zasáhne plíce návalem příjemného tepla. I když má ústa zakrytá, žena naklánějící se nad ním se usmívá očima.

„Lepší?“ zeptá se.

Přikývne. Její obličej se zaostřuje. A její hlas… je v něm něco povědomého. Ani ne tak samotné zabarvení, spíše jeho vztah k němu. Ochranitelský. Skoro otcovský.

„Bolí tě hlava?“ zeptá se. Přikývne.

„To brzo přejde. Vím, že se cítíš hodně zmatený.“ Přikývnutí.

„To je úplně normální. Víš, kde jsi?“ Vrtí hlavou.

„Víš, kdo jsi?“

Vrtí hlavou.

„To je taky v pořádku. Máš v žilách krev teprve pětatřicet minut. Obvykle trvá několik hodin, než se zorientuješ.“

Hledí na světla nad sebou: dlouhé zářivky, příliš jasné. Otevře ústa.

„Nesnaž se ještě mluvit. Mám ti vysvětlit, co se děje?“ Přikývnutí.

„Jmenuješ se David Pilcher.“

Má dojem, že tento kousek informace je správný. Jméno mu připadá jako jeho vlastní na úrovni, kterou nedokáže úplně pochopit – přinejmenším jako hvězda patřící na jeho nebe.

„Nejsi v nemocnici. Neměl jsi dopravní nehodu ani srdeční záchvat. Nic takového.“

Chce říct, že se nemůže pohnout. Že cítí chlad, jako by byl mrtvý, a má strach.

Pokračuje. „Právě jsi vystoupil z hibernace. Všechny tvoje životní funkce jsou v zelených číslech. Spal jsi osmnáct set let v jedné z tisíce hibernačních buněk, které jsi vytvořil. Všichni jsme nadšení. Tvůj experiment funguje. Přežilo devadesát sedm procent uložených. To je o několik bodů lepší, než jsi předpokládal, a se žádnými kritickými ztrátami. Blahopřeji.“

Pilcher leží na lehátku na kolečkách a mrká do světla.

Srdeční monitor, k němuž je připojen, začíná pípat rychleji a rychleji, ale není to strachem nebo stresem.

Je to radostí.

Během pěti vteřin mu všechno dochází. Kdo je.

Kde je.

Proč je tady.

Jako kamera, která se snaží zaostřit.

Pilcher zvedne ruku – je těžká jako žulový balvan – a stáhne si masku z úst. Dívá se na sestru.

Poprvé za skoro dvě tisíciletí promluví, chraplavě, ale zřetelně:

„Šel někdo ven?“

I ona snímá masku.

Je to Pam. Dvacet let a připomínající ducha po tom dlouhém, předlouhém spánku.

Ale stejně… pořád je tak krásná.

Usměje se. „Víš, že bych to nedopustila, Davide. Čekali jsme na tebe.“

*     *     *

O šest hodin později je Pilcher na nohou a nejistě se pohybuje po chodbě na Úrovni 1 v doprovodu Teda Upshawa, Pam, Arnolda Popea a muže jménem Francis Leven. Levenův oficiální titul zní „správce“ superstavby a mluví rychlostí jedné míle za minutu.

„… mělo jednu trhlinu v trupu archy před sedmi sty osmdesáti třemi lety, ale vakuové senzory to zachytily.“

Pilcher ho přerušuje: „Takže naše zaopatření –“

„Provádím sérii testů, ale všechno zřejmě přežilo úplně v pořádku.“

„Kolik z osazenstva je už vzhůru?“

„Jen osm, včetně nás.“

Docházejí k automatickým skleněným dveřím, které se otevíraly do jeskyně o ploše přes čtyřicet šest tisíc čtverečních metrů, sloužící jako skladiště zásob a stavebních potřeb. Láskyplně nazývaná „archa“, patří k jednomu z velkých výkonů lidského stavitelství a ctižádosti.

Převažuje vlhký, mineralizovaný pach.

Ze stropu táhnoucího se do nedohledna visí masivní žárovky.

Míří k hummeru zaparkovanému u vjezdu do tunelu. Pilcher už je bez dechu a hrozí, že se mu v křečích podlomí nohy.

Řídí Pope.

Zářivky osvětlení tunelu dosud nefungují a hummer se vrhá z patnáctistupňového svahu do nepříjemné tmy. Nic mu nesvítí na cestu, jen osamělé přední reflektory, jejichž světlo se odráží od vlhkých skalních stěn.

Pilchner sedí vpředu vedle svého nohsleda. Pořád je dezorientovaný, ale ustupuje to.

Jeho lidé mu řekli, že hibernace trvala osmnáct set let, ale s každým nadechnutím mu to připadá méně pravděpodobné. Popravdě má pocit, že od silvestrovské oslavy v roce 2013, kdy si se svými lidmi připil Dom Pérignonem, načež se všichni svlékli donaha a položili se na hibernační lehátka, uběhlo teprve pár hodin.

Uši při sestupu uvolňují tlak.

Žaludek se chvěje nervózní energií.

Ohlédne se na Levena na zadním sedadle – mrštného mladého muže s tváří batolete, ale očima mudrce.

„Je bezpečné dýchat tento vzduch?“ zeptá se.

„Změnil se,“ vysvětluje Leven, „ale jen mírně. Dusík a kyslík jsou díkybohu pořád hlavní složky. Ale v atmosféře je teď o jedno procento víc kyslíku a o jedno procento méně dusíku. Skleníkové plyny se vrátily na úroveň před průmyslovou revolucí.“

„Doufám, že už jste začali snižovat tlak v superstavbě.“

„Bylo to na řadě jako první. Už taky nasáváme čerstvý vzduch zvenku.“

„Nějaké další důležité podrobnosti?“

„Bude trvat ještě několik dní, než budou naše systémy plně v provozu a než odstraníme všechny závady.“

„Kam do křesťanského kalendáře nás umístily naše elektronické hodiny?“

„Dnes je 14. února léta Páně 3813.“ Leven se zakření. „Veselého Valentina všem.“

*     *     *

Arnold Pope zastavuje hummera, reflektory svítí na zadní stranu titanového portálu, který chrání tunel, hibernaci a všechny, kdo spí uvnitř, před vnějším světem.

Pope vypne motor, světla nechává svítit.

Když všichni vystoupí z vozu, Pope ho obejde a otevře zadní dveře.

Z držáku bere pumpovací brokovnici.

„Pro boha živýho, Arnie,“ napomene ho Pilcher. „Vždycky pesimista.“

„To je důvod, proč mi platíte takové peníze, ne? Kdyby bylo po mém, motal by se kolem nás celý můj bezpečnostní tým.“

„Ne, držme se zatím při zemi.“

„Pam, mohla bys přinést baterku?“ požádá Leven.

Když Pam posvítí na otevírací kolo, Pilcher navrhne: „Chviličku počkáme.“

Leven se narovná. Pope zvedne hlavu.

Ted a Pam se k němu obrátí.

Pilcher ještě pořád chraptí následkem působení léků, které ho oživily.

„Nedovolme, aby nás tento okamžik minul.“ Jeho lidé se na něho dívají. „Chápete, co jsme právě dokázali? Právě jsme dokončili nejnebezpečnější, nejodvážnější putování v lidských dějinách. Nikoliv napříč prostorem. Napříč časem. Víte, co na nás čeká na druhé straně těchto dveří?“

Nechává otázku viset ve vzduchu. Nikdo se nechytá.

„Čistý objev.“

„Nechápu,“ přiznává Pam.

„Říkal jsem to předtím, řeknu to znovu. Toto je Neil Armstrong sestupující po schůdcích Apolla 11, aby poprvé vstoupil na povrch Měsíce. Bratři Wrightové zkoušející své letadlo na Kitty Hawk. Kolumbus vstupující na břeh Nového světa. Nevíme, co můžeme za tímto portálem očekávat.“

„Předpovídal jsi, že lidstvo zmizí,“ podotkne Pam.

„Ano, jenže má předpověď byla jen předpověď. Mohl jsem se zmýlit. Tam venku můžou být mrakodrapy vysoké tři tisíce metrů. Představ si člověka z roku 213 po Kristu, který se ocitne v roce 2013. ‘Nejkrásnější věc, kterou můžeme zažít, je záhada’, řekl Albert Einstein. Všichni bychom si měli tento okamžik vychutnat.“

Leven se soustředí na otevírací kolo, kterým začne otáčet proti směru hodinových ručiček.

Když kolo konečně zacvakne, promluví. „Pane? Chcete mít tu čest?“

Pilcher přistupuje k portálu.

„Je to tato západka, přímo tady,“ vysvětluje Leven. Pilcher zvedá západku.

Chvíli se nic neděje. Reflektory hummeru zhasínají.

Tmu protíná pouze skrovný paprsek Paminy baterky.

Něco pod jejich nohama zaúpí, zní to jako skřípání staré lodě. Těžká portálová vrata se začínají chvět a s vrzáním se otevírají.

A pak…

Po dlažbě se rozlévá světlo, šíří se k nim jako zářící skvrna. Pilcherovi buší srdce.

Je to nejvíc vzrušující okamžik jeho života.

Na dlažbu se hrne sníh a do tunelu vletí mrazivý chlad. Pilcher přivírá oči před světlem.

Když se portál o průměru metr dvacet plně otevře, rámuje svět venku jako obraz.

Všichni vidí borový les s balvany, mezi nimiž řádí vánice.

*     *     *

Přesouvají se do lesa, brodí se několika decimetry prašanu. Všude vládne naprosté ticho.

Padající sníh jen šepotá.

Po dvou stech metrech se Pilcher zastavuje. Ostatní také.

„Myslím, že silnice do Wayward Pines kdysi vedla tudy,“ prohlásí.

Všichni stále stojí v hustém borovém lese, nikde není ani stopy po nějaké cestě.

Pilcher vytáhne kompas.

*     *     *

Míří na sever do údolí. Nad nimi se tyčí sosny.

„Zajímalo by mě,“ uvažuje Pilcher, „kolikrát ten les shořel a znovu vyrostl.“

Je mu zima. Bolí ho nohy. Je si jistý, že ostatní jsou na tom stejně, ale nikdo si nestěžuje.

Plahočí se dál, dokud se stromy nerozestoupí. Pilcher si není jistý, kolik toho ušli. Sníh ustává a on poprvé spatří něco povědomého – mohutné skalní stěny, které před skoro dvěma tisíci lety obklopovaly vesničku Wayward Pines.

Překvapí ho, jaké uklidnění mu přineslo, že znovu vidí tyto hory. Dvě tisíciletí jsou dlouhá doba, když jde o lesy a řeky, ale skály vypadají téměř stejně.

Jako staří přátelé.

Celá společnost brzy stojí ve středu údolí. Nezůstala tu jediná budova.

Dokonce ani trosky.

„Jako by tu žádné město nikdy nebylo,“ poznamenává Leven.

„Co to znamená?“ chce vědět Pam.

„Co znamená co?“ zjišťuje Pilcher.

„Že příroda převážila. Městečko je pryč.“

„To se nedá říct. Možná je teď Idaho obrovskou rezervací. Možná už Idaho vůbec neexistuje. Musíme toho o tomto novém světě ještě hodně zjistit.“

Pilcher hledá Popea. Ten člověk zabloudil asi dvacet metrů na mýtinu, kde poklekl do sněhu.

„Co se děje, Arnie?“ Mávnutím přivolává Pilchera.

Když se skupina kolem něj shromáždí, ukáže Pope na stopy.

„Lidské?“ ptá se Pilcher.

„Velikostí odpovídají lidským šlápotám, ale vzdálenost mezi nimi je špatně.“

„Jak je to možné?“

„Ať je to cokoliv, pohybuje se to po čtyřech. Vidíš?“ Pope sáhne do sněhu. „Tady jsou zadní nohy. Tady přední. Podívej se na vzdálenost mezi stopami. To je sakramentský krok.“

*     *     *

V jihozápadním koutě údolí najdou sbírku kamenů vyčuhujících ze země, roztroušených mezi nízkými duby a osikami. Pilcher si přidřepne, aby mohl jeden z kamenů prozkoumat, a omete ze základů sníh.

Kdysi to byl blok leštěného mramoru, ale čas ho ošklivě poznamenal.

„Co je to?“ táže se Pam a přejíždí rukou po povrchu dalšího podobného kamene.

„Trosky hřbitova,“ vysvětluje Pilcher. „Leptané nápisy jsou rozrušené. Tohle je všechno, co zbylo z Wayward Pines z jedenadvacátého století.“

*     *    *

Vracejí se domů, zpátky do superstavby. Všichni se cítí slabí.

Všem je zima.

Znovu začíná padat sníh, bílý příkrov se snáší na pozadí skal a stále zelených stromů.

„Nemám pocit, že by někdo byl doma,“ poznamenává Leven.

„Jednou z prvních věcí, které uděláme,“ řekne Pilcher, „je, že vyšleme drony. Necháme je letět do Boise, Missouly a třeba i do Seattlu. Zjistíme, jestli tam něco zůstalo.“

Sledují vlastní stopy zpátky do lesa. Na skupinu padá ticho, když vtom z údolí za nimi zazní křik – slabý, stále se opakující a odrážející se od zasněžených skal.

Všichni se zastavují.

Další výkřiky odpovídají – tónově nižší, ale obsahují stejnou směsici smutku a útočnosti.

Pope otevře ústa, aby něco řekl, když se z lesů kolem nich ozve opravdová změť výkřiků.

Spěchají sněhem, zpočátku poklusem, ale jak se výkřiky blíží, zrychlují v plný sprint.

Asi sto metrů před tunelem přestávají Pilcherovi sloužit nohy a po obličeji mu stéká pot. Ostatní už doběhli k portálu. Prolézají jím a pobízejí ho, aby zrychlil, jejich hlasy se mísí s výkřiky za ním.

Vidí rozmazaně. Ohlíží se.

Mezi sosnami zahlédne pohyb – bledé postavy, které ho pronásledují a běží na všech čtyřech.

Lapá po dechu a v duchu si říká: umřu první den, co jsem se dostal z hibernace.

Svět zčerná, náhle mu omrzá obličej. Neztratil vědomí.

Prostě leží na břiše ve sněhu a nemůže se pohnout.

Jak jsou blížící se výkřiky stále hlasitější, někdo ho náhle zvedá z prašanu.

Z nové pozice, přehozený přes rameno Arnolda Popea, za sebou vidí lesy hemžící se humanoidními postavami. Blíží se, ty nejbližší jsou už na patnáct metrů od nich.

Pope ho vstrčí titanovými vraty dovnitř, a jak Pilcher dopadá na podlahu, Pope po čtyřech proleze dovnitř také.

Pilcher má obličej přitisknutý ke studenému betonu.

„Couvni!“ křičí Pope. „Bude to těsné!“ Portál se zabouchne.

Z druhé strany zaznívá řada tupých úderů do kovu.

Nyní, když je již v bezpečí, začíná Pilchera opouštět vědomí.

Poslední věc, kterou slyší, než opravdu omdlí, je Pamelin hlas plný hysterie.

„Co to doprdele bylo?“

DVĚ HODINY PO ODHALENÍ ETHANA BURKEHO

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD

DAVID PILCHER

I