Ukázka elektronické knihy

Zdena Salivarová

HONZLOVÁ

Protestsong

Argo

Doslov Michael Špirit

Obálka Gabriela Sigaud Plítková

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Ivana Tomková

Jazykový redaktor Stanislav Předota

Jazykové korektury Dorota Műllerová

Redaktor e-knihy Oldřich Vágner

Příprava elektronických formátů Daniel Trojan

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, roku 2021

jako svou 4772. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3622-7 (váz.)

ISBN 978-80-257-3669-2 (e-kniha)

© „Zdena Salivarová Škvorecká“ c/o DILIA, 1972, 2021

Argo © 2021

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém přátelském knihkupectví www.kosmas.cz

MÁMĚ

… a modlete se k Bohu, aby smiloval se nad námi,

a já se modlím, abych zapomněl

na tohle všechno, co vykládám a rozbírám si celé dny

a čím namáhám se,

protože nedoufám, že obrátím se zase,

ať tato slova zodpovídají

za to, co stalo se tak, aby se to nestalo už zase,

kéž není příliš drtivý soud nad námi…

T. S. Eliot: Popeleční středa

I.

Dvaadvacítka pomalu přistála u refýže a průvodčí, napěchovaný do pultíku u dveří, z nepochopitelného rozmaru ohlásil stanici.

„Klárov,“ zaskřehotal, jako když si dělá psinu z vážné reality, otevřel dveře Výstup a hned je zase zavíral. Byli jsme opravdu na Klárově.

Vyběhla jsem na poslední chvíli, taktak že mi zvedací stupátko neucvaklo paty. Průvodčí dostal hned lepší náladu, jak jsem se mohla přerazit, rozesmál se a šibalsky mi pohrozil rozpukaným prstem. Asi měl omrzliny od služby v zimě ještě za republiky.

Na hodinách v parku bylo něco po deváté, ale mě ani nenapadlo klusat jako obvykle, dohánět ztracené minuty a narychlo vyrábět nějakou věrohodnou omluvu za pozdní příchod, à la srazili jsme se, 65 raněných lehce, 82 těžce, nebo vedla jsem slepou babičku do biografu pro hluchoněmé nebo spadla nám pavlač, urazila domovníkovi všechny čtyři končetiny, pomáhala jsem v sutinách hledat levou paži. Dneska na tom nezáleželo, minuta nebo dvacet. Vzala jsem to klidně oklikou přes park.

Léto se propalovalo ke svému vrcholu, slunce jako do zásoby na zimu roztápělo vylidněné ulice a na záhonech žíznily růžičky. Svěží ráno s rosou se dávno vypařilo, jestli vůbec ještě nějaké svěží ráno s rosou existuje, a našedlá tráva vyschla na seno. Uškubla jsem jedno zaprášené poupě, hodila jsem si ho do tašky a loudala jsem se dál směrem k nábřeží.

Sfingy, co hlídají vchod do konzervatoře na protějším břehu, vystrkovaly otlučené hlavy ze stínu. Neměly moc co hlídat. Škola byla zavřená a žádné fidlání, troubení nebo klavírní stupnice nahoru a dolů a proti sobě sem dneska přes řeku slyšet nebylo. Konzervatoristi asi cvičí etýdy na koupalištích po všech koutech naší malebné vlasti. Naklonila jsem se přes zábradlí.

Na Občanské plovárně zahajovalo směnu několik pěstitelek spálenin a v půjčovně loděk pod mostem spouštěli na vodu první zákazníky. Přepadla mě silná chuť vykašlat se na povinnosti, půjčit si pramici, zaveslovat doprostřed řeky a nechat se nosit žlutozeleným proudem Vltavy od mostu k mostu.

Udělala jsem však čelem vzad a s vědomím zodpovědnosti jsem přešla na druhý chodník k oprýskaným vratům naší podnikové barabizny.

V průjezdu bylo šero a zatuchlý průvan sklepů. Vyšplhala jsem po rozvrzaných, do běla vyrejžákovaných schodech ke dveřím administrativního oddělení souboru písní a tanců Sedmikrása.

V předsíni jsem zakopla o smeták. Jak jsem na něj šlápla, násada mě klepla do hlavy, odpérovala a málem rozbila skleněnou výplň dveří do umývárny.

„Přeraž se,“ ozvalo se od podlahy. „Jo, to seš ty?“

Rozkoukala jsem se v temnotách předsíně. U nohou mi klečela uklízečka a natřepávala mokrý hadr.

„Je, dobrý den, paní Pelikánová,“ řekla jsem a přeskočila právě umytý kus podlahy.

Uklízečka se vztyčila na kolenou a udiveně ke mně zdvihla hlavu.

„Co tu děláš? Jak to, žes nejela s něma?“

Pokrčila jsem rameny a skokem přes další mokrý úsek jsem se dostala ke dveřím kanceláře.

„Nejela, no.“

Zarachotila jsem tlustým svazkem klíčů a odemkla všechny bezpečnostní zámky. Uklízečka mě zarazila.

„Jak to? Přeci jeli všichni, ne?“

„Všichni, pani Pelikánová. Všecko, co má nohy a ruce. Sekretářky, svačinářky, kádrový, jenom uklízečku tady zapomněli. A mě.“

„Nedělej si srandu, nebo tě…“

Paní Pelikánová sáhla po hadru.

„Vážně,“ řekla jsem. „Pro změnu mi to zatrhli nanovo, abych se moc nenamlsala. Takže tady budu měsíc úřadovat s váma.“

„Jak to zatrhli? Copak že to nezatrhli Fantový?“ Ponořila hadr do kbelíku a zamyšleně ho ždímala. „Ale smutná nejseš, že ne?“ Posunula kbelík a varovně dodala: „Nebo jo?“

„Ani ne.“

„No proto.“

„Ale že bych radostí omdlívala…“

Paní Pelikánová odcouvala po kolenou o kus dál a plácla hadrem o podlahu.

„Ať tě vylížou prdel.“

„Moje řeč,“ řekla jsem stylově a práskla jsem dveřmi, že se barák zachvěl. Hodila jsem tašku na dlouhý schůzovnický stůl. Vypadlo z ní ukradené poupě. Nalila jsem vodu do ohavné kancelářské vázičky. Povadlý květ z ní ochable trčel, bílý, zaprášený, poupěcí hlavička mu melancholicky padala. Snad ještě přijde k sobě.

Uvařila jsem si kafe, zapálila cigaretu a svalila se do ředitelova fotelu. Zapadla jsem do něj jako do měkce vystlaného, bezpečného pelechu. Ředitelské zadky, obtěžkané starostmi, ho za nespočetné hodiny a dny a roky schůzí, řešení úkolů, nanášení problémů, kličkování, intrikování a školení a porad a piklů vyseděly do tvaru sametového lavóru.

Dům byl tichý jako škola v neděli. Jenom za dveřmi hlomozil kbelík a průdušky věčně udýchané paní Pelikánové. Zrovna asi drhla u dveří. Supěla jako dva parní válce.

Ředitel mi dal za úkol vyřizovat poštu, zvedat telefon, a když budu mít čas a chuť, rozepisovat noty. Času bylo habaděj, chuť se nedostavovala. K smrti nerada opisuju noty.

„Jinak se tu, Janičko, měj pokud možno hezky,“ řekl mi tak nějak s pochopením. Když mi předal tyto dispozice, těžce se zvedl z plyšového dolíku, stiskl mi pravici a navlhle se usmál. Skoro mu ukápla slza. Pohnutý úsměv mu však rázem zcepeněl, když do dveří vrazila Fantová a pravice, co mi s ní šejkoval rukou jako na koktejl, mu bleskurychle sjela na přemýšlivé čelo. Zamnul si je, jako by si chtěl odstranit bednění.

Vždycky ke mně býval laskavý a plný porozumění, ale jenom dokud s námi nebyl někdo navíc. Před lidma mi říkal soudružko Honzlová a pro jistotu se mračil.

Někdy, asi už dost dávno, prý hrával divadlo v ochotnickém kroužku pražských jatek, než se stal funkcionářem a pak novým, v pořadí devátým ředitelem našeho uměleckého tělesa Sedmikrása. Mimiku měl stále v bezvadném stavu. Mezi soutěžními trofejemi souboru ve vitríně měl vystavenou taky svoji fotku z dob aktivní umělecké činnosti, kdy se ještě tolik nešetřilo na líčidlech. Kolem očí augnráfky jako Henny Portenová. Určitě se sám sobě pořád líbil. Libeňské šťabajzny v rádiovkách s anténou po něm asi v krutých létech třicátých úplně jančily. Minulost bezúhonná, rejstřík čistý. Jeho lidský profil táhl se do minulosti rovný, neporušený jako čerstvá lajna na červené antuce tenisového hřiště.

Ale co. Aspoň že mě neposlali domů s kufrem teprve z nádraží. Chystala jsem se do Maďarské lidové republiky jak na cestu kolem světa. Máma mi večer před odjezdem dopíchla na tu reprezentaci nové šaty a já se ráno přihnala na nádraží o dvě hodiny dřív, celá rozto, že konečně taky pojedu do ciziny. Kolařík, tenkrát ředitel číslo šest, se na mě křivě usmíval, já se blaženě usmívala na něj a on přitom dávno věděl, že pojedu do prčic. Holky mě bušily do zad a říkaly, ,no vidíš, káčo, žes konečně prorazila‘, jenomže to ještě nevěděly, že nikoliv a že do Maďarské lidové republiky pojedu leda prstem po glóbusu. Informovaní byli pouze funkcionáři, už asi tři dny. Avšak teprve na nádraží dali moudré hlavy dohromady, co a jak se mnou. Museli si uspořádat schůzi ve vagóně, jelikož se přetahovali, kdo mi tu radostnou zprávu půjde sdělit. Nakonec mě, o chvíli dřív, přiběhla upozornit Jiřina, která celou tajnotajnou poradu vyslechla vedle v kupé. Připravila mě a já se mohla ovládat, když mi Fantice z titulu Výboru poměrně radostně oznámila, že si mám dát navrátila směr Karlín. Ale neovládla se Jiřina. Pustila se do Fantice, že tohle není žádný zacházení s lidma, nýbrž sprosťárna, ječela na ni značně dlouhou chvíli, než si Fantice zaskočila pro Kolaříka a vymohla na něm pro Jiřinu důtku s výstrahou, a to na místě.

Stála jsem s kufrem pod okýnky vagónu, holky na mě pomrkávaly a taky říkaly, že je to sprosťárna, jenže potichu. Vlak se rozjel, já vytáhla z kufru ručník, mávala jsem za nimi a jako že mi tečou slzy až na zem. Trochu mi ukáplo, ale až když vlak zahnul do oblouku a holky rychle zmizely směr východ.

Na zásahu ministerstva jsem tehdy vyprofitovala čtrnáct dní volna a nové šaty, které by mi máma jinak šila do přelomu století.

Pak mě, kdoví jakým omylem, přece jenom pustili, snad se vážně spletli nebo se musel přimluvit nějaký vlivný člověk, možná říďa, ten dnešní, když mu natekla voda do meltónek a on nemohl sehnat náhradu. Prostě najednou to šlo. A rovnou směr západ.

Kdybych aspoň věděla, která sketa mi zavařila teď nanovo.

Jenomže. Co by mi bylo platné, kdybych to věděla. Maximálně bych na ni mohla vypláznout jazyk, jelikož prát se neumím. Individuální teror beztak nemá dnes už žádný efekt.

Před půl rokem mi bylo veselo.

Vrátila jsem se z prvního, teď bezpochyby taky posledního zájezdu do kapitalistické ciziny a měla jsem pocit, že už si na mě nikdo nemůže dovolovat. Pozvali mě na ministerstvo kultury, děkovali mi za důstojnou reprezentaci a za ten pěkný kus práce pro naši kultúru, jak se krásně vyjádřil soudruh náměstek Ješátko, jako kdybych se zasloužila přinejmenším o tři státní ceny. Dostala jsem kafe ve stylovém salónku, soudruzi zhodnotili zájezd a pěli ódy jak na objednávku. Bohužel jenom pěli. Nepsali do patřičných materiálů. Takže nemám po ruce ani písmenko z té soudružské pochvaly, co vybublala jako sodovka. A nazpaměť už o ní nikdo neví.

„Teď máš definitivně vyhráno, Janičko,“ tekl říďa a pleskal mě po rameni plác plác. „Teď jsi všem dokázala, že ti křivdili.“ Bála jsem se, aby mě nezačal objímat. Naštěstí na důvěrnosti nebyl.

„Musí to být pěkný pocit, že, dokázat tak úspěšně a řekla bych skoro přesvědčivě své schopnosti, že, a kladný poměr po tolika letech nedůvěry, že?“ přidala se opatrně i Fantová, ale v očích měla fredo ledo pokapané rulíkem. V podstatě ji žralo, že se nesplnilo její proroctví o mé politické nespolehlivosti, po tolika letech úspěšné snahy dokazovat ausgerechnet na mně, jak je politicky prozíravá. Trochu jsem jí pošramotila teorii, když jsem nezdrhla s prvním chlípným milionářem do jednoho z hnízd nákladných neřestí, jimiž se kapitalistický Západ jenom hemží.

Prostě. Jako když se člověk nakažený prašivinou přes noc uzdraví. Nikoho ani nenapadlo se mnou napříště nepočítat a říďa se dost dlouho na mě usmíval i v přítomnosti jiných.

Teprve nedávno nějak ochladl.

Hernajs, která sketa…

Dveře kanceláře se pootevřely a dovnitř nakoukla hlava v šátku.

„Tak já du,“ oznámila mi paní Pelikánová. „Teďkon se na to můžu tři neděle vykvajznout.“

„Správně,“ řekla jsem, „co byste tu uklízela.“

„Umeju to zase, těsně než se ta svoloč vrátí. Proč bych se s tim párala každej den.“

„Bodeť.“

Paní Pelikánová stála na prahu, jako by se jí nechtělo domů.

„Ne abys tu práci tady strhala. Vyprdni se jim na to.“

„Já vim, ale bejt tady musim. Kvůli telefónum.“

Uklízečka vklouzla do místnosti, zavřela za sebou a opatrně se rozhlédla, jako by se chtěla přesvědčit, že jsme opravdu samy. Pak se ke mně naklonila a zbytečně nahlas řekla:

„Hele, že v tom má prsty ta Fantová? Že ti to polepila vona?“

„Tady si nevyberete, pani Pelikánová,“ vzdychla jsem.

Naklonila se ke mně ještě blíž. Měla pleť jako kůru od pomeranče. Samá ďubina.

„Určitě,“ pravila jako detektiv. „Já sem si jistá, že nikdo jinej to nebyl. Víš, co provedla mně?“

Položila si tašku na zem, oběma rukama si sčísla vlasy z čela a utáhla šátek pod bradou. Znovu se ke mně sklonila. Vonělo z ní jádrové mýdlo a dezinfekce.

„Zavolala si mě na ROH. Jako že provedou kritiku mý práce.“

Posadila se na okraj schůzovnického stolu s taškou na klíně. Měla ji vystlanou Lidovou demokracií. Na dně odřenou peněženku, klíče a černý kastrůlek. Asi na zelí, až půjde z práce.

„A ten Fajrajzl, to je taky pěknej prevít. Vobá. Vobá sou pěkně vyčůraný,“ zamávala baculatou rukou. „Voni si tě na mě vymysleli, že moc glancuju parkety v tanečnickym sále a že tim vohrožuju bezpečnost práce.“

„Ne.“

„Jó ne.“ Paní Pelikánová se zabušila do prsou jako při meakulpa. „Já nakonec, Janičko, nakonec ze mě udělaj sabotéra a nechají mě zavřít. Já ale vim proč.“

„Prosim vás. Proč by vás dávali zavírat?“

„Poněvač by se jim to hodilo. Vona má Fantice někoho v rodině a potřebuje ho uplacírovat na moje místo. Tak je to.“

Docela jsem jí věřila, třebaže paní Pelikánová byla odjakživa silně zaujatá vůči všem funkcionářům. Poznala jich za svůj život dost, aby si mohla dovolit pominout některé vzácné výjimky.

„Kdo chce psa bít,“ řekla jsem, „znáte to.“

„Moje řeč. Ale já se nenechám. Já pudu třeba na ústřední výbor ROHu. Stejně nemám co ztratit.“

„Správně. Člověk si nesmí svinstvo nechat líbit.“

„Taky že ne.“ Namáhavě se zvedla. V tašce se jí hrneček srazil s klíči. Zazvonilo to jako klekání. „Hergot, musím si koupit zelí,“ pravila mimochodem a hned se vrátila k původnímu námětu. „Však vono na ně taky jednou dojde. Ty boží mlejny…,“ mrkla na mě jako na člena konspirační skupiny, „… takovýhle Fantový a Fajrajzlové… rozumíš… jako ty gestapáci vo revoluci… taky si celou válku mysleli, že sou nesmrtelný…“

„Ale to…“ lekla jsem se. Co když tady někde je nějaké citlivé státní ucho, nějaký miniaturní mikrofónek dokonale zachycující i šepot z třinácté komnaty. Paní Pelikánová vyjadřovala krvelačnou naději, jako by vyvolávala na pouti. Nenechala mě domluvit a udělat si alespoň alibi vůči možnému anonymnímu naslouchateli. Chytla mě za rameno a druhou rukou zamávala jako k přísaze.

„To tě povidám, jako že je Bůh nade mnou. Já sem dycky patřila k dělný třídě a takovýdle funkcionářský fuchtle, co by sežraly všecky funkce, aby nemusely makat…“ Mávla rukou. „Já rači du, než se roščílim.“

Ulevilo se mi, že nehodlá pokračovat v protistátní činnosti. Pohladila mě vymáčenou rukou a maličká, kulatá, na oteklých nohou se vykolíbala ze dveří.

Vyřídila jsem několik žádostí o přijetí do souboru, tj. odpověď odmítavá, podle mustru, který mi předepsala sekretářka, naskládala jsem došlou poštu do šanónu a zalila ředitelovy kaktusy. Znovu jsem se svalila do křesla a závistivě jsem si představila, co teď asi dělá soubor.

Poskakují po Helsinkách a bratří se s národy. Nebo spíš berou útokem obchodní domy a trýzní se úvahou, co koupit za miniaturní valutu, aby toho bylo co nejvíc. Podlehne i Fantice, i Fajrajzl, marně budou předstírat, že ne. Přecpané výlohy prásknou do očí každého. I marxistu-leninistu. Pak se budou kontrolovat, co kdo pořídil, a nakonec se jim do duše vloudí vztek na ten blahobyt. Někteří se naštvou na školitele, co je celý život poučují šejdrem. Navenek se však ovládnou, a když se jim podaří uvidět jednoho ožralého Fina na lavičce v parku, rychle a hlasitě dají všudypřítomným pozorovatelům vědět svoje zhnusení nad pozlátkem reklam, zakrývajícím pravou sociální bídu. Defilovali mi před očima jako v biografu. Profesionálně rozjuchaní, mladiství, přetékající optimismem, jak se muchlují s představiteli utiskovaných ras a národů na potkání. Látalka se beton zaplete s nějakým vixovým delegátem ve strakatém hábitu, který má pokud možno kruh v nose a je dovezený přímo z temného pralesa probouzející se africké republiky Bžundy, a Fantice se nad tím čistým a nekonvenčním vztahem rozsype dojetím. Látalka si užije radosti veškerého tělíčka, černouška pustí k vodě a dostane pochvalu, jak perfektně se politicky projevila. Růženě Vochlové, naší ideologické náčelnici, se možná podaří dát svou letitou chráněnku Květuši Vidlákovou konečně dohromady s nějakým fešným komsomolcem nebo efdéjoťákem a provdat ji alespoň do lidově demokratické ciziny, když se jí to nepovedlo doma. Miluše Vavroušková opět přefikne nějakého nejvyššího náčelníka čs. delegace, na základě čehož získá ještě pevnější pozici v podnikovém výboru, a Zlatuška Sladovníková nebude chudera vědět co dřív, aby stihla nahromadit dostatečnou zásobu drbů, kterými by vyživila následující měsíce prázdnoty. Přála bych jí, aby v ovzduší všeobecného milování dostrkala do postele Liborka, kterého uhání ještě z dob, kdy byl počtvrté nešťastně ženatý. Vlastně, jako bych byla u toho. Přesně jako na minulém festivalu mládeže v Moskvě, přesně jako na předminulém festivalu v Bukurešti, což znám do detailu, i když jsem tam nebyla, jelikož nic se neutají.

Polilo mě horko.

Do ušmudlaných oken se dralo slunce a v paprscích sněžily krupičky prachu. Otevřela jsem okna dokořán. Dovnitř vnikl teplý vzduch a pach řeky. Lodičky se na ní rozhojnily, ale nábřeží bylo stejně mrtvé jako ráno. Po mostě se sunula červená tramvaj, nesmyslně veselá a svěží v tomhle zaprášeném letním úpalu.

Opřela jsem se lokty o parapet a koukala jsem z okna jako babky na Starém Městě, co vydrží celé dny vyhlížet do prázdné ulice, z níž se jim skládá svět. Můj svět však byl momentálně daleko na severu, utopený ve světle polárních nocí a půlnočního slunce. Kovová skříňka pod oknem mě příjemně chladila do nohou.

Skříňka?

Spíš nedobytná káča. Trezor z tlustého plechu natřený vojenskou zelení, opatřený evidenčním číslem, jaká se dávají snad už i na prkýnka od záchodu. Obsah střežil visací zámek na heslo.

Pootočila jsem čísly.

Jak dlouho bych musela otáčet, než bych přišla na správnou kombinaci, by mi musel vypočítat nějaký kanón. V matematice jsem skutečně velmi slabá.

Na svazku klíčů, které mi s důvěrou předal ředitel, visel malý bílý štítek z celuloidu a na něm bylo inkoustovou tužkou, pro případ asi, že by povolanému vypadlo z hlavy, napsáno číslo KM 9216464.

Kádrové materiály.

Není nic, na co bych momentálně byla zvědavější.

Nastavila jsem číslo a trezor vydal taj. dův. KM na pospas mým nepovolaným rukám. Při pomyšlení, jak přes všecku ostražitost udělali kozla zahradníkem, mi trochu zacvičil žaludek. Skočila jsem ke dveřím a zamkla na dva západy. Kdyby mě viděla Fantice! Byla by v sedle v tu ránu, jak má těžký zadek.

Uvnitř trezoru byl pořádek připomínající zelinářství. Důležité dokumenty o sto padesáti zaměstnancích naházené halabala, jak je tam nějaký důvěryhodný lajdák před odjezdem uklidil. Moje desky ležely pod písmenem Z, nadepsané krasopisným redisperem HONZLOVÁ, a pod jménem se po celé šířce červenalo razítko z tlustých třícentimentrových písmen, aby nikdo nezůstal na pochybách: NEPOJEDE!

Zahájila jsem nejzakázanější četbu svého života na podlaze pod oknem, aby na mě nebylo vidět odnaproti přes řeku. Poučnější literatura se mi nemohla dostat do rukou.

Můj portrét vypadal jako ten hrbatý, šilhavý a jednonohý car ve známé anekdotě o novém přístupu k umění. Jenomže obráceně.

Většina posudků připomínala hlášení okresních hejtmanů Jeho Veličenstvu císaři v dobách temného feudalismu a překonávala se v návrzích, jak se mnou zatočit. Ty slušnější dávaly komusi nadřízenému recept, jak mě převychovat v těžkém průmyslu. Ani jeden nebyl příznivý. Ani jeden nebyl podepsaný. Jenom v jediném se hodnotila moje inteligence, ovšem jako negativní vlastnost.

Bylo mi jasné, že zde kdosi trpělivě buduje mou co nejhorší reputaci. Naneštěstí tady na tom záleželo. V takovém případě se těžko dá myslet si jenom něco o šosu. I pomluvy, zařazené jednou do KM, nabývají hodnoty úředního dokumentu. Nikdo nebude zkoumat, v jakém úmyslu byly napsány, a ještě méně, kdo je napsal. Podpisy, když je to v souladu s naší věcí, se nevyžadují.

„Honzlová je lehkomyslná a prohnaná osoba,“ stálo tam jasně a přesvědčivě. „Neštítí se ničeho… žije v morálním bahně… v našem kolektivu nemá co pohledávat…“

Jiný posuzovač byl bezpochyby důvěrný znalec našich rodinných poměrů: „Otec Honzlové je bývalý kapitalistický vykořisťovatel dělnické třídy. Matka, bývalá ,milostpani‘, za první republiky kopala do služek. Dnes chodí po Karlíně a veřejně nadává na naše socialistické demokratické zřízení.“ Podepsán „Míru zdar“.

Musím přiznat, že naše matka poměrně často a dost nevybíravě kritizovala n. p. Ovoce a zelenina, že není cibule, avšak jsem si jistá, že nikdy nezašla tak daleko, aby se o našem socialistickém demokratickém zřízení vyjadřovala na veřejnosti jaksi obecněji. Příspěvky tohoto druhu si nechávala na doma. Měla své zkušenosti. Pokud jde o Jerryho, živil se za republiky prodejem mýdla, Olla Gum, pracích a čisticích prostředků ve své holešovické drogérii, čímž se podle dnešních měřítek neoprávněně obohacoval na úkor pracujících. On nepracoval, pouze prodával. Krám uklízela matka. Když ale zase jednou chodila s břichem a byla tak tlustá, že se nedokázala obout, najal táta služebnou. Avšak ta nás opustila hned druhý den, jelikož ji v noci sežraly štěnice, co k nám lezly od Maňasů. Matka ji nemusela kopat. Služka letěla sama, se štípancema rovnou k doktorovi, a pan droguista jí musel vysázet bolestné a přidat mazání na ty štípance, aby ho nevykřičela po celých Holešovicích a neodradila klientelu. Ona ho stejně vykřičela, takže na svou buržoazní výstřednost doplatil částečně i obchodama.

Zní to divně, v rodině drogisty a štěnice. Ale kovářova kobyla a ševcova žena chodí bosa. I když se matka pravidelně každou noc vydávala na lov s pumpovací stříkačkou, štěnice se k nám táhly v procesích. Patrně jsme měli nejkvalitnější krev v bloku.

„Nejlepčí je petrolej,“ řekla mi jednou paní Pelikánová, když jsme se zapovídaly na téma kultura bydlení. „Vzít petrolejem drátěnky v postelích a hlavně vobrázky. Ty mrchy se nejvíc držej v rámečkách.“

„Naše matka je někdy lovila na smeták. Dala si na smeták bílej hadr, sundavala je ze stropu a topila v lavóru, to bylo účinnější. Ten prostředek, co prodával táta, v životě žádnou štěnici nezahubil.“

„Právě. Nejlepčí je petrolej, tim se zničej i vajíčka, co ty bestie nakladou do štěrbin. Kdepak chytat na smeták.“

„Ale voni k nám lezly z vedlejšího baráku.“

„Tak to byly ty stěhovavý? Proti těm teda neni nic. Ty se nastěhujou a táhnou dál, až když jim přestane chutnat ta určitá krev.“

Nebyly stěhovavý. Jenom k nám chodily od vedle na návštěvu. Matka proklínala Maňasovic barabiznu, jako by náš dům byl bůhvíjaká rezidence. U Maňasů měli aspoň koupelny. My jsme tam z okna kuchyně viděli jak do biografu. Sotva se setmělo, klekli jsme si s bráchou na židle a šmírovali jsme vojáky, jak laškují s Bertou, co tam byla zaměstnaná. Nikdy jsme ji neviděli v šatech. Nestálo jí za to se oblékat. Vojáci si salutovali ve dveřích. Tam štěnice neměly chvilku klidu. Proto asi táhly k nám.

Radši však o našich štěničích příhodách nikomu nevyprávím. Zkusila jsem to dát k lepšímu jenom jednou v šatně na zájezdě, když zhasla elektřina, ale neměla jsem úspěch. Nejvíc se hnusem otřásaly ty největší soudružky proletářského původu. Vavroušková dělala, že se pozvrací, a Fantová řekla, že jsem nevkusná, čímž mě přesvědčily, že nemají ponětí, co to je bejt proletář. Jinak ovšem většina lidí pouze dělá, že v životě štěnici neviděli, což se pozná podle toho, že se škaredí velmi přehnaně, když je o nich řeč. Jak by člověk, který v životě štěnici nepotkal, mohl vědět, jak je odporná? Třeba Zlatuška Sladovníková. Podle toho, jak reagovala tenkrát v Krumlově, kde jsme spolu spaly v jednom strašně špinavém hotelu, musím soudit, že jim štěnice cloumají chalupou. Ta ječela. Nééé, maminko, fuj fuj, to smrdí! Jak mohla vědět, že štěnice smrdí, když v tu chvíli ještě lezly po stropě a vybíraly si místečko, odkud na nás seskočí? Já náhodou vím, že štěnice smrdí, až když se rozmázne na polštáři.

Probrala jsem se ze snění.

Další „Míru zdar“ měl o něco vyšší IQ a jedničku z krasopisu. Napsal svůj názor tiskacím písmem, stínovaně, snad kvůli čitelnosti nebo možnému grafologickému rozboru někdy jednou.

„Považuji za vážný nedostatek naší kádrové politiky, že Honzlová byla vůbec přijata do našeho kolektivu.“

Jistě nejsem moc vedle, když z této věty dešifruju útok na Růženu Vochlovou, naši ideologickou vedoucí. Tenhle Míru zdar usiloval svým krasopisným udáním o zabití dvou much na jedno plácnutí. V podstatě jako šlo o mě, ale celkově se zde spíš kriticky hodnotila práce soudružky Vochlové. Ona zastávala teorii, že žádný mladý člověk není pro nás ztracen, pouze ho musíme vědecky makarenkovsky převychovat. Možná že mě přijala, aby si teorii ověřila v praxi. Samo sebou, že jsem se nepochlubila, že Pavel je na vojně u Pracovně Technického Praporu, Ivan v pracovním táboře Jáchymov a otec bůhvíkde za Atlantikem. Do příslušných rubrik jsem jenom po pravdě napsala bratr Pavel ve vojenské službě, Ivan horník, otec mimo Prahu. Jenomže Vochlová mě odhalila, vzala si mě stranou a provedla se mnou takový soukromý experiment. Nejdřív mě poučila, že do kádrových dotazníků nesmím uvádět polopravdy, pak mi dala haldu literatury a poslala mě do Lidových Kursů Ruštiny, abych se sblížila se sov. kulturou i jazykově. Nosila jsem ty knihy pořád s sebou, aby všichni viděli, že nečtu žádný braky, a jednou týdně jsem docházela do LKR, kde jsem předstírala, že neumím azbuku, abych si proti sobě nepoštvala ostatní, co se ji pořád nemohli naučit. To mě zachránilo.

Růžena byla v mnoha věcech divná, ale v podstatě byla dobrá. Fakticky věřila v člověka. Doopravdy. Takže na to doplatila. Ale až později. Já jsem na tom zatím profitovala, že mě nevyrazili hned.

„Ač je jí teprve devatenáct let, nemá vůbec žádné předpoklady k růstu ani odbornému, ani politickému,“ pokračoval ten vzdělaný Míru zdar. „Příliš okázale zdůrazňuje svou pochybnou inteligenci, zakládá si na tom, že má maturitu, čímž nebezpečně rozsévá komplexy a matoucí pocity mezi ostatními členkami souboru. Čte nezdravou literaturu a šíří ji mezi nimi tím, že jim o ní vypráví. Jde zejména o buržoazně úpadkové autory Huxley, Maurois, Camus, Céline, Čapek, Sartre, Černý atp.“

Náhodou. Černého mi dala číst Vochlová jako doplněk k Sartrovi. Držela se zásady, že člověk má to, co odsuzuje, dobře znát, a já jsem si měla na existenciální filozofii udělat nejdřív svůj názor a pak ho s ní prodiskutovat. K diskusi nedošlo, jelikož mi Fajrajzl knihy zabavil, když si dával dohromady materiál proti Vochlové. A dneska už to stejně neplatí. Jenom ale jestli ti moji posuzovatelé vědí, že dneska už to neplatí.

„Často se stýká s muži, pije alkohol a kouří. ,Studuje‘ západní jazyky v Jazykové škole, určené pro pracující. Myslím, že by se mělo zjistit, jaká je politická úroveň zodpovědných činitelů v Jazykové škole, že přijímá takové živly ke studiu. Myslím, že znalost Honzlové západních jazyků může ohrožovat naše zřízení. Člověk jejího charakteru se jim neučí bez jistého záměru. Myslím, že je nejvyšší čas, aby z našeho kolektivu byla vyloučena a na její místo přijat člověk politicky a lidsky kvalitnější. Také by se mělo přesně zjistit, kdo nese zodpovědnost za to, že Honzlová vůbec tak dlouho žije mezi námi.“

Tatínek, Boříku nebo Aluško nebo Miluško. Já se na svět nehnala. Radši bych zalezla zpátky, odkud jsem přišla.

Někdo vzal za kliku u dveří. Sklapla jsem desky a srdce mi zaklokotalo až pod mandlema. Ozvalo se klepání a známý, zadýchaný hlas volal jako na lesy:

„Janičko, to sem já!“

Přibouchla jsem trezor a běžela odemknout. Paní Pelikánová mi podala čtvrtku červeného melounu.

„Zelí neměli, ale zrovna přivezli melouna, tak sem ti vzala, když už sem tvrdla ve frontě.“

„Vy jste tak hodná, pani Pelikánová, co jsem dlužna?“

„Ále,“ mávla rukou a zůstala stát ve dveřích. „Máš recht, že se zamykáš.“

„Bojím se, aby mě někdo neukrad,“ řekla jsem a s chutí jsem se zakousla do melouna. Paní Pelikánová se usmála.

„Jen nech bejt, von by si leckdo dal říct. Jen abys nenaletěla ňákýmu syčákovi, to by se tvoje máma už musela jít voběsit.“

„Já vím, zmarnit takovej poklad, jako jsem já,“ řekla jsem.

„Bylo by tě škoda.“ Dívala se na mě zamyšleně. Nějak se jí nechtělo odejít. Ačkoliv bych si to přála, abych se mohla vrátit k četbě materiálů. Na chvíli jsem dostala pokušení seznámit ji s obsahem trezoru. Jistě by ji to zajímalo. Ale ne. Radši ne. Takovéhle věci nemůže člověk říct ani tomu nejbližšímu. Nikdy nevíme, do jaké situace se třeba dostane. Paní Pelikánová by mě jistě neshodila, ale radši ne.

„Proč stojíte mezi dveřma? Pojďte dál.“

Na to čekala. Vsunula se do kanceláře a docela ráda se posadila.

„Holka, to mě bolí hřbet,“ vzdychla. „V tomhle vedru se mnou nic néni. Nejrači bych se na všecko vyflákla.“

„Z toho si nic nedělejte, mně je taky vedro. Nic mě netěší.“

Paní Pelikánová lapla po dechu a v průduškách jí zahlomozilo.

„Netrap se, buď ráda, že seš mladá a zdravá. Eště se dočkáš lepčího.“

„Myslíte? Tohle mi totiž slibujou od kolébky.“

„Já vim,“ vzdychla těžce. „Tohle žádnýmu nevysvětlíš. Kdo nejde s něma, je halt buržoust, i kdyby žral celej život kamení.“

„Vám taky nadávaj buržoustů. Tak jsme dvě. Ale co Šafránek? Jemu nikdo v životě nepředhazuje, že byl klerikál.“

„Dyk ti to povidám. Kdo se nepřebarvil a netáhne s něma, na toho můžou nasadit psí hlavu.“

„Ale jak to?“ rozhořčila jsem se. „Třeba vy, kdo tady je větší proletář než vy, pani Pelikánová? No řekněte, kdo?“

Usmála se.

„Eště seš moc mladá a bereš věci podle spravedlnosti. Pamatuj si, na zemi žádná spravedlnost neni. Spravedlivej je jedině Pán Bůh a toho já se nikdá nezřeknu, i kdyby mi tisíckrát tvrdili do vočí, že sem nepřítel. Čeho sem nepřítel, řekni? I kdyby mě za to zase vyhodili z práce jako tenkrát z Řempa. No. A taky sem se nezbláznila. Řekla sem jim, že uklízet můžu i bez stranický legitimace, a maucta. Na to eště nemusim bejt pokroková, jak by voni chtěli.“

Zmlkla, aby nabrala dech. Nelíbila se mi. Tvář měla zarudlou a chvílemi zase zbledla do papírova. Nelíbilo se mi, jak lapá po kyslíku.

„Nechcete kafe?“ řekla jsem.

„Kdepak kafe, děvče. Chceš, aby mě klepla pepka? Leda trochu vody.“

Šla jsem ji natočit.

„Nech to vodtýct, ať neni teplá jak chcanky.“

„Prosím, milostivá,“ podala jsem jí sklenici.

Pila maličkými doušky, jako pijí ptáci. Pak se zvedla.

„Musim jít. Než se dohrabu domů… a ty tu taky neseď. Di na vzduch nebo na rande, co tu budeš smrdět celej den.“

Když odešla, vrátila jsem se k trezoru. Nedozvěděla jsem se už nic, co by nějak rozšířilo můj široký profil.

„… lehkomyslná… ze všeho si dělá legraci… užívá vulgární výrazy… chodí pozdě na schůze ČSM… nechodí vůbec na schůze ČSM… dělá nástěnku z denního tisku, aby oklamala… odmítá projevit snahu alespoň děláním nástěnky… předstírá, že má kladný poměr… nenamáhá se kladný poměr alespoň předstírat… udržuje nedovolený poměr s J. M.… měla poměr s V. J.… snaží se mít poměr s F. G.… kritizuje poměry… nemá poměr k práci… má špatný poměr k lidem… nemá kladný poměr k našemu lidově demokratickému zřízení…“, na vnitru z toho museli být jurodiví.

Vybrala jsem několik těch úplně nejhorších udání a hodila je do kamen. Ani oheň to nežral. Vyplýtvala jsem krabičku zápalek, ale plamen zhasínal a papíry čadily dovnitř místo ven. Foukala jsem do kamen tak dlouho, dokud to svinstvo nevyletělo komínem. Pak jsem se šla vyzvracet.

To mi ovšem nepomohlo. Zbytečně bych dělala ramena, kdybych tvrdila, že mě to nevzalo. Vzalo, náhodou.

Vracela jsem se domů pěšky, oklikami přes Staré Město, přes František, Anenským klášterem na Haštalák, a nic jsem z toho teď neměla, že jdu ulicemi našeho dětství, kde jsme s bráchama lítali každé prázdniny, pokud se táta nesmiloval a nevyvezl nás na Mlejnek. Nemohla jsem vzpomínat jako jindy na všechny ty srandovní příběhy, co jsme tu prožili.

Na Haštaláku to na mě padlo bruttonettotára.

Že jsem se vůbec dávala na tuhle dráhu. Kdybych se aspoň dala dohromady tenkrát s tím mladým provazochodcem. Mohla jsem mít klid. Provazolezce nikdo nekádruje. Ve dvanácti ale člověk houby myslí na budoucnost. Ani nevím, jestli byl hezký. Vyšplhala jsem za ním jakožto ,odvážné sportovní děvče nechť vystoupí nahoru‘ po provazovém žebříku nad střechu kostela. Vždycky jsem se hnala do všeho. Míru zdar má pravdu. Vždycky jsem byla lehkomyslná. Tříška mě vzal na záda a kráčel se mnou nad náměstím, matka dole se scvrkla na škvareček strachy. Tříška dělal, že jako padá, klopýtal, a publikum se těšilo, až sletíme. Smlouval si tam nad kostelem se mnou rande. Jenomže mně bylo teprve dvanáct. Matka byla pak velmi hrdá a sousedky mě obdivovaly. Ten večer jsem poznala, co to je mít umělecký úspěch.

Jestli mi ty Helsinky zatrhli na základě posudků, které jsem si dneska přečetla, jak to, že mě pustili do Francie? Možná že mě tentokrát prověřoval někdo jiný. Nějaký nový pracovník, který neměl ponětí o té pochvale na ministerstvu kultury. Asi v tom mají bordel. Musejí v tom mít bordel, když Šmejkalku zlodějku pustili klidně zas.

Vedro trochu povolilo. Potkávala jsem opálené lidi, vracející se z plováren. Někteří byli pěkně připečení. Jedna holka byla tak připečená do červena, že svítila jako neón.

Byly právě prázdniny.

Táta si tenkrát dal lehára na louce, místo aby nás hlídal před utonutím, vydržel na břiše, dokud slunce nezapadlo, chodidla pěkně vystavená záření. Fakt si je připálil. Vůbec nemohl jít. Pavel seškrabal z chleba máslo a namazal mu šlapky. Jenže matka chleby posolila. Pavel dostal pár facek vsedě a s matkou Jerry nemluvil asi tak čtrnáct dní. My jsme lítali mezi nima, dělali jsme tlumočníky a profitovali z toho, jak si rodiče na sebe vymýšleli naschvály. Jerry třeba řekl ,nikam nepudeš‘, pročež matka řekla ,jen běž‘ a ještě dala člověku padesátník. Moc velký kavalír nebyla. Otec se nikdy nesnížil, aby udrobil tak mizivou sumičku. Radši nedal nic.

Šla jsem pomalu přes Poříč do Karlína, pořád mi napadalo něco z minulosti, až jsem měla celý svůj život rozebraný na cucky a najednou jsem nevěděla, co s tím. Jenom jsem věděla na beton, že bych nechtěla, aby se moje buržoazní mládí vrátilo.

Najednou jsem byla v naší ulici u kasáren. Vojáci patrně měli kulturní volno, protože se naložili do oken a pokřikovali na holky od devíti do osmatřiceti. Samozřejmě že mezi pulcema na chodníku se šponovala naše Andula a vtipkovala tak vtipně, že se mi před očima udělaly olympijské kruhy. Když jsem přišla blíž, tak mi zfialověly. Andula si navlíkla moje nejlepší šaty, a protože se v nich maličko topila, podvázala si sukni v pase provázkem. A v mých lodičkách, vratká jako na chůdách. Neuměla v nich ještě chodit a nevyvinuté jedenáctky se jí podlamovaly. Nejdřív jsem dostala chuť okamžitě ji svlíknout tady, na chodníku, jako jednou naše Jarmila ze mě strhala tričko a trenýrky, co jsem si od ní vypůjčila, a vůbec jí nevadilo, že stojím na veřejnosti v košili. Ovládla jsem se. Stejně by to byl jenom hec pro vojáky.

„Kdo ti dovolil vzít si moje šaty?“ řekla jsem jí diskrétně do ucha. „A boty. Dyk mi je rozšmajdáš!“

„Cóó,“ protáhla, jako když nechápe, a zaculila se na vojáky. Ti nás sledovali se zájmem. Andule naskočily ruměnce, určitě dostala vítr, že jí udělám ostudu. Pleť pod nimi měla snědou. Napadlo mě, že je hezká, jak jsem na ni měla zlost. Ona by na rande s provazochodcem jistě nezapomněla.

„Mazej domů,“ sykla jsem. „To si vyřídíme.“

„Próóč?“ zazpívala protivně. „Já ti nerozumim,“ a stáhla se mezi kamarádky. Jedna zmalovanější než druhá. „Náhodou, máma mi to dovolila, víííš?“ vychrlila na mě z pomyslného bezpečí. Kdybych měla zájem dělat skandály, stačilo by jedné z holek podrazit fajfky a bylo by po dámách.

„Cože?“ No, jestli jí to dovolila. Ale. Proč ne, vlastně. Dovolí jí všecko, aby byl klid.

„Pal domů, než si pro tebe přijde s rákoskou,“ řekla jsem, aby to vojáci slyšeli. Reagovali přesně.

„To snad né, slečno, to byste Andulce neudělala. Takovou velkou a s rákoskou. Vy ste nějaká přísná slečna, slečno. Pojte sem, ať se na vás kouknu zblízka, jak ste přísná.“

Dělala jsem nahluchlou. Otočila jsem se a hrdě jsem dokulhala k našemu baráku. Na patě jsem měla puchejř jako polštář.

Už na schodech jsem cítila, že se nám zase připálilo mlíko. Dveře byly dokořán, Hugáč běhal po pavlači a držel si nos. V temnotě kuchyně zápasila matka s horkým hrncem. Bylo na ní vidět, že není zrovna do bleděmodra.

„Andula je zase u kasáren. V mejch šatech,“ řekla jsem místo pozdravu.

Matka drhla plotnu a mlčela. Jako by jí to bylo fuk. Jako by s ní vůbec nehnulo, že se jí čtrnáctiletá dcera trajdá s armádou.

V poslední době byla nějak docela jiná než dřív. Na mě jí stačila pára, ještě když mi bylo dvacet. Jakmile jsem nepřišla domů včas, pobíhala kolem baráku v bačkorách, v rukávě hubertusu pravítko, a vyhlížela, odkud se vynořím. Hlavně s kým. Každou lásku mi rozehnala. Jednou přetáhla pravítkem Krůna, ale on se neurazil. Taky nebyl žádná moje láska. Místo aby si dal čelem vzad a zmizel do nenávratna, podíval se na matku nebeskýma očima a řekl: „Dobře děláte, milostivá paní, škoda každé rány, která padne vedle.“ Matka zůstala na chvíli v katalepsi, než se jí rozležela ta milostivá paní. Pak se do ní vrátil život, potácivě vykročila k domovu a nás tam nechala. To je ale už dávno. Od té doby z ní ta pára uchází čím dál rychleji. Už se ani neumí pořádně rozčilit. Nějak s ní už není žádná legrace.

„Tobě je to jedno, že jo?“ zaprovokovala jsem a strčila rozedřenou patu pod vodovod. „Tobě je úplně fuk, že ti z dcery roste rajda.“

Pořád nic. Pošoupla hrnce a posadila se na truhlík. Teprve pak z ní vyšlo:

„No co, dyk má prázdniny.“

„Prázdniny má, jak je rok dlouhej. Hlavně že mě jsi proháněla a plašila mý přátele, aby mě neukousli.“

„Přátele,“ ušklíbla se.

„Ani jsi je neznala, nepovídej. Náhodou nebejt Krůna Stančiče, hobluju dneska prkýnka v Dřevoně. S maturitou.“

Ano. Nebýt Krůnoslava, bůhví co bych teď dělala. Možná by se na mě sesypaly jiné trable, určitě ale menší. Rozhodně bych neobjevila žádné práskačské posudky. Kdo by měl zájem udávat truhlářskou učenku. Ale možná taky. Všude je dost lidí, kteří mají zájem o soukromí druhých. Ale i tak jsem byla Krůnovi vděčná. Koneckonců byl to dobrý flek. Vůbec se tenkrát neurazil, jenom se pro jistotu nepřibližoval naší ulici. Scházeli jsme se dál, někdy sólo, většinou však s partou ze školy.

Krůno totiž jednou seděl na záchodě ve Slovanském domě a z dlouhé chvíle si pročítal kusy novin, co se tam válely po zemi. Na jednom zmáčeném cáru našel inzerát a přinesl mi ho jako svátost, ačkoliv to byl útržek obyčejných záchodových novin. Tím vlastně sehrál v mém životě roli Osudu. Moc často si říkám, jaká to byla divná náhoda, že se mu zachtělo na velkou, zrovna když šel kolem Slovanského domu. Proč ne později nebo dřív? Proč vlezl zrovna tam, kde se válel ten inzerát? Prostě Osud funguje, a ne že ne.

Krůnoslav byl vůbec zvláštní. Měl hlavu jako od rajského protlaku, vousy o něco zrzavější a neustále rozvíjel teorii, že se se mnou ožení. Občas se pokusil udělat si na to generálku, ale pokusy končily tak, že já jsem se nafoukla a on se urazil aspoň na dva dny. Pak jako objevil nějakou knihu, bez níž bych rozhodně nemohla existovat, přinesl mi ji a zase čtrnáct dní dělal dobrotu. Tenkrát jsem byla panna. No. Vlastně ano. S žádným klukem jsem ještě tak úplně neměla nic. Krůno studoval teologii, ale do toho, aby z něj byl kněz, moc žhavý nebyl. Jenomže na jinou školu ho nepřijali. Měl nějaké potíže kvůli mrtvému jugoslávskému tatínkovi, a tak se rozhodl studovat teologii, než ho vezmou na filozofii. Nevzali.

Přinesl mi ten inzerát a řekl: „Jano, měla bys to zkusit. Aspoň než se uvidí, co dál. Celej život kvákáš zadarmo, tady by ti platili.“

Zpívala jsem od mala u Vachulkových zpěváčků, ,… kde jsi hvězdo má…‘ a tak. Dost jsem si na zpěvu zakládala. Cvičila jsem hlas celé dny doma v kamrlíku, matka mě vyháněla na vzduch, ale já radši stála před zrcadlem a představovala si, že zpívám v Národním. Partitury jsem si půjčovala z knihovny, většinou jsem si odzpívala i všechny sbory. V kamrlíku mezi harampádím mi to znělo bezvadně. Sousedi mě nenáviděli, protože jsem vysílala světlíkem do všech bytů.

Brzy po tom, co mě přijali do Sedmikrásy, Krůno se vypařil jako dědeček z Třetího přání. Pak že nezastupoval Osud. Nakonec šel do semináře a prý se z něho vážně stal pan farář.

„Hugo,“ zavolala matka. „Jdi ke kasárnám a řekni Anče, ať jde domů.“

Hugáč šel a zjistil, že holky zmizely, matka mávla rukou a já dostala vztek. Jak já s ní zatočím, jen co přijde.

Avšak houby jsem s ní zatočila. Vrátila se k půlnoci a ráno dospávala. Moje šaty ležely na židli zválené a polité vínem. Nonazdar. Nechci vidět, až Andula jednou přijde domů zbouchnutá. To teda nechci vidět. A s matkou je řeč jako s náměsíčníkem. To opravdu nechci vidět, až se Ivo vrátí z kriminálu a najde tady tu Sodomu.

Ivo se po Jerryho výparu stal automaticky hlavou rodiny. Poněkud odkutálenou hlavou, což je více méně na bačkoru. Pavel měl u Pracovně Technického Praporu poměrně dost práce a Jarmila sbalila fidlátka a zdejchla se z domova. Alespoň máme víc prostoru a neutratíme tolik za octan a obvazy. Jarmila je totiž převtělený markýz de Sade. Občas mi jen tak vyloupla rameno z pantu, jak mi kroutila ruce za zády, aby mě mohla bušit do obličeje. Ovládala hmaty jak Frištenský. Po jednom jejím pohlazení mi rupla nosní přepážka a já jí zůstala ležet v krvi pod rukama. A když jsem už ležela, napadlo mě, že se ani nehnu, jako by bylo po mně. Úspěch se dostavil neprodleně. Ze Sada najednou kajícnice. Prosila mě na kolenou, ať se probudím, že už mi to víckrát neudělá, slzy jako z vodovodu, takže mně jí začalo být líto a jako jsem zas přišla k sobě. Ale až za chvíli. Jarmila mě obložila octanem, navlhčila samým pusinkováním a letěla mi pro zmrzlinu do hrnku. Pak přišla máma, zjevila se, ale já jí podala vysvětlení, že jsem slítla na kokos ze skákadla. To si se mnou Jarmila vyjednala za tu zmrzlinu. Doktor se dost divil, jak se někdo může takhle zřídit od skákadla, ale já Jarmilu neshodila. Mě si za dobré slovo koupil každý.

Ale tenkrát jsme byli ještě všichni pohromadě a hlavou rodiny byl výhradně otec.

Teď byla více méně řada na mně. Momentálně bych měla zafungovat jako následovník, když Ivo je v base, Pavel u PTP, Jarmila na vlastní noze a otec definitivně odepsanej.

Jelikož jsem ale při každém pokusu narážela na odpor královny matky, rozhodla jsem se, že se na to vykašlu. Ať si Andulu hlídá sama. Já se budu kamarádit s Hugáčem. S ním jediným je řeč.

Rodinné záležitosti mi bohatě lezly krkem až ušima. Takže o to větší potěšení mi působilo, když jsem se dočetla, jak matka hrála se služkama kopanou a otec se bezpracně obohacoval na úkor dělného lidu.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.