Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Jan Bauer, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2013

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-710-7 (mobi)

ISBN 978-80-7466-711-4 (mobi)

OBSAH

Úvod

Potomci bájné Meluzíny?

Ženy rytířského krále

Ve stínu Otce vlasti

Dobrá královna Anna

Lucemburkové z Moravy

Ženy líného krále

Poslední z Lucemburků

Doslov

Chronologický přehled

Výběr z literatury

ÚVOD

Po knihách o ženách z rodu Habsburků a z rodu Přemyslovců otevíráte knihu o ženách z rodu Lucemburků. Popravdě řečeno vám nepředkládám vyčerpávající práci o všech Lucemburkovnách, tím spíše, že mnohdy půjde o dámy do tohoto významného evropského rodu jen přivdané. Především se pak zaměřuji na ty, které byly spjaty s českými králi lucemburské dynastie, tedy na jejich manželky a dcery. Musím předem podotknout, že tyto ženy často žily ve stínu svých nadmíru ambiciózních manželů. Vždyť za vlády Lucemburků dosáhly české země svého největšího věhlasu a více než kdy jindy spolurozhodovaly o osudech Evropy.

Navzdory této skutečnosti toho však o manželkách a dcerách Lucemburků příliš mnoho nevíme. Vždyť až na výjimky, jaké představovaly zejména Eliška Přemyslovna, Alžběta Pomořanská nebo Barbora Celská, byly spíše domácími puťkami, které odevzdaně čekaly na své ctižádostivé a mocichtivé královské chotě. Jejich podíl na panování se většinou omezoval, nebo aspoň omezovat měl, pouze na plození dětí, budoucích ratolestí lucemburského rodu, a tím pádem zachování rodové linie v příštích generacích. Takové totiž ve středověku panovaly představy o úloze vladařských – a nejen vladařských – manželek. Dnešní požadavek rovnoprávného postavení manželů a ženské emancipace, který nám zní tak samozřejmě, byl tehdy něčím zcela nemyslitelným. Nikoliv náhodou přikazoval apoštol svatý Pavel v epištole Kolosským: „Vy ženy, buďte podřízeny svým mužům; to je vaše povinnost v Pánu.“ A tento příkaz platil jako neporušitelné dogma, tedy alespoň platit měl. Vždyť Bůh přece stvořil první ženu Evu ze žebra prvního muže Adama. Tím bylo řečeno vše!

Stejně přísná pravidla platila pro výběr manželských partnerů. Bylo nemyslitelné, aby se královský syn oženil třeba s pouhou hraběnkou nebo dokonce, ta hrůza, s kuchtičkou nebo služkou. Že se do ní zamiloval? Co na tom?! Vždyť z lásky se dá vyléčit stejně snadno jako z jarní rýmy. Ne náhodou označil koncem 12. století francouzský dvorní kaplan Andreas Capellanus lásku a manželství za zcela neslučitelné. Ženit se a vdávat se mezi sebou mohly jen osoby stejného společenského postavení, pokud byl někdo z královského rodu, musel dostat zase jen partnera či partnerku z jiného královského nebo alespoň vévodského rodu. Přitom se dbalo i na další zmnožení rodového bohatství a spojování územních celků. Není proto divu, že takový panovnický sňatek byl předmětem mezinárodní politiky a diplomacie. Jeho prostřednictvím bylo možné nacházet spojence nebo dokonce odstraňovat nepřátelství mezi jednotlivými zeměmi. V obecné rovině to v roce 1472 velmi přesně charakterizoval norimberský duchovní Albrecht von Eybs: „Manželství je potřebná, blahodárná věc, díky němu se budují, zmnožují a udržují pozemky, pole a domy, díky němu jsou zapomenuty a zastaveny leckteré spory… a nepřátelství, vznikají dobrá přátelství a příbuzenské vztahy mezi cizími osobami a zvěčňuje se celé lidské pokolení.“

Taková definice manželství byla vlastně obecně závazná pro všechny společenské vrstvy, snad s výjimkou těch nejbědnějších, které neměly co nabídnout. Nesporně nejzávaznější však byla pro osoby pohybující se na vrcholu společenské pyramidy, pro rody králů a vévodů. Není náhodou, že za těchto okolností mnozí panovníci cynicky využívali svoje potomstvo k rozšiřování svých držav, uzavírání spojeneckých svazků a odstraňování třecích ploch a nepřátelství mezi svou a konkurenční dynastií. Jak si dále ukážeme, skutečným mistrem této sňatkové diplomacie byl náš Otec vlasti Karel IV. Právě na něho by mohla platit vyčítavá slova velkého renesančního humanisty Erasma Rotterdamského, který se počátkem 16. století v souvislosti s mezinárodními vladařskými sňatky pohoršoval nad tím, „jak nelidsky se zachází se samotnými dívkami, jež jsou leckdy vysílány do vzdálených zemí jako do vyhnanství k lidem, kteří hovoří jiným jazykem, jinak vypadají a mají úplně jiné charaktery a sklony“.

Ostatně díky sňatkové mezinárodní diplomacii se právě Lucemburkové dostali na český trůn. Bezvládí a chaos, které u nás zavládly po tragické smrti posledního Přemyslovce Václava III., se někdejší rádce jeho otce Václava II. a zbraslavský opat Konrád s podporou části české šlechty pokusil odstranit tím, že vsadil na římského krále Jindřicha VII. z rodu lucemburských hrabat, respektive jeho syna Jana. Tento král Jan později podobně zasnoubil svého syna Václava, budoucího Karla IV., s francouzskou princeznou z rodu Valois, tehdy vedlejší větve francouzské královské dynastie Kapetovců. Oba tyto sňatky, ať už Janův s Eliškou Přemyslovnou, nebo Václavův, respektive Karlův s Blankou z Valois, mimořádně posílily mezinárodní postavení Českého království a zjednaly mu mocné spojence. Můžeme se nad takovým kupčením s lidskými vztahy pohoršovat, ale bude to pohoršování moderního člověka, zakládajícího si na humanismu a lidských právech jednotlivce. Středověk, jak jsme už řekli, smýšlel zcela jinak.

Z toho, co jsem se vám zatím pokusil vysvětlit, nepřímo vyplývá jedna pro tuto knihu podstatná záležitost: Máme-li psát o ženách lucemburského rodu či spřízněných s Lucemburky, narážíme na problém, že o nich často kromě jejich původu, sňatku a potomstva mnoho nevíme. Dobové kronikáře vesměs zajímaly jen v souvislosti se svými manžely, potažmo potomky. Nutně se proto musíme uchylovat ke spekulacím, jaké tyto ženy doopravdy byly, co si myslely, na čem jim záleželo, jaké měly sny a touhy (a jistě nějaké měly!). I to, že se o nich v kronikách píše třeba jako o spanilých, ještě nemusí nic vypovídat o jejich skutečné fyzické kráse. Letopisec si nemohl proti sobě popudit svého královského chlebodárce tím, že by o něm zcela upřímně napsal, že si vzal například šilhavou ošklivku. Striktně musel své psaní podřizovat oslavě činů velkého vládce a zcela pomíjet byť jen náznak jeho chyb a poklesků. Například právě Karlovi IV. velice záleželo na tom, co o něm kronikáři napíší, ostatně sám jim k tomu dal příklad svým vlastním životopisem Vita Caroli. Proto není divu, že až na jedinou výjimku, o níž si v této knize ještě povíme, neznáme žádného jeho levobočka, ačkoliv jich při svém sexuálním apetitu jistě měl dost.

Ale to už jsem vlastně nakousl něco, co by se mělo objevit až v dalších kapitolách této knihy. Na úvod jsem toho snad uvedl až dost. Pojďme si raději něco povědět o tom, kde se tady Lucemburkové vzali, jaký byl jejich původ.

POTOMCI BÁJNÉ MELUZÍNY?

Tak jako mají Přemyslovci svého Přemysla Oráče, sedláka ze severočeských Stadic, pro něhož si poslala kněžna Libuše, mají Lucemburkové Meluzínu. Ano, čtete správně, pramátí Lucemburků, podobně jako několika dalších významných evropských rodů, má být povětrná dáma, která v podzimním čase tak romanticky skučí a kvílí v komíně, tedy pokud nemáte ústřední topení. Před dávnými časy prý rytíř Raimond z Lusignanu pojal za svou choť velice krásnou dívku. Ta však byla ochotná si ho vzít jen za podmínky, že se s ní nebude vídat o sobotách. V tento den se totiž tato kráska musela odebrat do lázně, kde se od pasu dolů proměnila v rybu. Pochopitelně se bála, že kdyby se to její manžel dozvěděl, dozajista by ji opustil. Raimond svou nastávající tuze miloval a slíbil by jí i modré z nebe. To, že ji o sobotách neuvidí, mu nepřipadalo jako příliš velká překážka. A tak se slavila tuze slavná svatba a po ní nastaly na hradu Lusignanu všední dny plné radosti a lásky. Raimond a Meluzína žili spolu jako dvě hrdličky, brzy se jim narodilo několik zdravých a chytrých synků a zdálo se, že je všechno v nejlepším pořádku.

Jenže sobotní nepřítomnost paní hradu byla nápadná přátelům rytíře Raimonda. „Kam vlastně chodí tvoje paní? Do lázně? A to je tam celý den? Tobě to není divné? Nemá tam schovaného nějakého tajného milence?“ Tak a podobně útočili na Raimonda, až nakonec jejich naléhání neodolal, posedla ho zvědavost smíšená s kapkou žárlivosti. Co kdyby? Že něco před svatbou slíbil? Vždyť o tom jeho manželka ani nemusí vědět! Stačí, když nahlédne do lázně malým otvorem po vypadlém suku ve dveřích. A tak se jednu sobotu po špičkách vydal k zavřeným dveřím lázně. Zevnitř slyšel šplouchání, což ještě podnítilo jeho zvědavost. Přiklekl k malému otvoru a nahlédl dovnitř. To, co spatřil, mu doslova vyrazilo dech. Jeho paní se tam cáchala ve vodě a – ta hrůza – do poloviny těla byla rybou! Rytíř Raimond vykřikl samým úlekem, Meluzína ho uvnitř zaslechla, zanaříkala a vylétla oknem ven. Tahle pasáž nám může připadat divná, protože o tom, že by Meluzína měla také křídla, dosud nepadlo v celé pověsti ani slovo, ale nešť. Marně Raimond svou choť lákal zpátky, marně za ní volal, marně litoval své zvědavosti. Meluzína se od té doby vracela jen čas od času, aby se podívala na své syny. Svůj příchod ohlašovala kvílením a naříkáním podobným zvukům větru, které se rozléhalo celým hradem Lusignanem. Její potomci pak založili několik významných francouzských rodů, mezi něž patřili i Lucemburkové. Tak alespoň tuto pověst zaznamenal na sklonku 14. století kronikář Jean z Arrasu. S Lucemburky se pak dostala i k nám a vypravuje se třeba o moravském zámku Velké Losiny, a to nejspíše kvůli podobnosti jména Lusignan a Losiny.

Ale skutečně byla pramátí Lucemburků větrná dáma Meluzína? Doopravdy bylo samozřejmě všechno jinak. První zmínka o předcích tohoto rodu pochází z roku 963. Tehdy totiž získal hrabě Siegfried výměnou s trevírským klášterem sv. Maximina jistý hrad Bock tyčící se na skále nad řekou Alzettou. Tento hrad na důležité křižovatce cest spojujících Remeš a Mety s Trevírem se jmenoval Lucilinburhuc, tedy Lucemburk. Směnu posvětil kolínský arcibiskup Bruno, bratr císaře Oty I. řečeného Veliký. Od ní se pak začíná odvíjet skutečná historie lucemburského hraběcího rodu.

Kdo vlastně byl zmíněný hrabě Siegfried, který získal kolébku Lucemburků? Jeho otcem byl jistý Wigerich, hrabě z Bidgau, jenž zastupoval západofranského krále Karla III. řečeného Prosťáček jako falckrabě v Lotharingii čili Lotrinsku, zemi v severovýchodní Francii mezi řekami Maasou, Saonou, Rýnem a Šeldou. Siegfriedovou matkou byla Kunigunda, zřejmě vnučka západofranského krále Ludvíka II. a neteř zmíněného Karla III.

Z toho vyplývá, že hrabě Siegfried nebyl jen tak ledaskdo. Vždyť jeho bratranci byli francouzští králové Ludvík IV. a Lothar. S takovým příbuzenstvem se dá předpokládat, že se také dobře oženil. Siegfriedovu manželku Hadwigu považovali někteří historici za vnučku východofranského krále Jindřich I. Ptáčníka. I když je to jen dohad, zajisté pocházela ze vznešeného a bohatého rodu. Siegfried, tento prapředek Lucemburků, měl s Hadwigou deset dětí, z nichž nejstarší syn Siegfried II. zemřel patrně bezdětný už v roce 985, tedy ještě před smrtí svých rodičů. Dcera Luitgarda se provdala za markraběte Arnulfa Holandského a jejich svatbu poctil svou přítomností císař Ota II. Další dcera Kunigunda dostala za manžela bavorského vévodu Jindřicha IV. Titul hraběte z Bidgau pak převzal po Siegfriedovi další syn Jindřich. Jeho příbuzný (patrně synovec) Giselbert začal jako první někdy po roce 1047 používat titul hraběte lucemburského („comes de castello Lucelenbruc“).

Členové lucemburského rodu většinou podpořili císaře Jindřicha IV. ze sálské dynastie v jeho sporu s papežem Řehořem VII., třebaže jeden z nich – Hermann – se v srpnu 1081 nechal částí říšských kurfiřtů zvolit jeho protikrálem. Císaře tím však nijak vážněji neohrozil. Hermannův starší bratr Konrád I. se v roce 1085 vydal na pouť do Svaté země, ale zemřel, ještě než v Itálii nastoupil na loď. Jeho syn Vilém připojil k rodovému panství hrabství Verdun a města Stenay a Mouzay a vytvořil nový politický celek s centrem v Lucemburku. Vilémův potomek Konrád II. však v roce 1136 zemřel, aniž zanechal potomky, a neměl žádné bratry, strýce nebo synovce. Lucemburský rod tím pádem v mužské linii vymřel a jeho pokračování zbylo na linii ženskou. Na jedné straně tu byla sestra Konráda II. Luitgarda provdaná za Jindřicha II. hraběte z Grandpré, na druhé straně její teta Ermesinda, sestra Konráda I., jejímž druhým manželem byl hrabě Gottfried z Namuru. Právě jeho synovi Jindřichovi IV. udělil v roce 1136 římský král Konrád III. Hohenštaufský lucemburské hrabství v léno, a od té doby proto hovoříme o rodu lucembursko-namurském.

Jindřich IV. musel svádět tvrdé boje o otcovo dědictví Namur. Ale když v roce 1196 zemřel, říšský správce a budoucí římský král Filip Švábský pominul nároky jeho dcery Ermesindy a zabavil hrabství Lucemburk, Laroche a Durbuy ve prospěch svého bratra Oty Burgundského. S výhledem na znovuzískání těchto držav se s teprve jedenáctiletou Ermesindou oženil Theobald z Baru. Jeho naděje se záhy naplnily a Ota Burgundský mu už krátce po svatbě prodal svá práva na propůjčená hrabství. Theobald však už v roce 1213 skonal a Ermesinda se z obavy, aby se jeho synové z prvního manželství nepřihlásili se svými dědickými nároky, rychle provdala za Walrama III., syna limburského vévody. Walram přinesl do manželství arlonské markrabství, což konečně zajistilo spojení Durbuy a Laroche do jednoho územního celku s Lucemburskem.

Hraběnka Ermesinda byla vskutku mimořádnou osobností své doby. Zcela se vymykala z řady jiných středověkých šlechtičen, žijících jaksi ve stínu svých manželů a synů. Po předčasné smrti svého druhého chotě se sama ujala správy Lucemburska v zastoupení svého teprve pětiletého syna Jindřicha V. Vedla si přitom mimořádně obratně a zajistila svým zemím dlouhé období nerušeného míru. Německý historik Jörg K. Hoensch připomíná, že „v lidové tradici dodnes žije jako první skutečný ,státník‘ v dějinách rodu a požívá mimořádné úcty“. Ermesinda zemřela v únoru 1247 a byla pochována v ženském cisterciáckém klášteře v Clairefontaine, který sama založila.

Lucemburské hrabství, Laroche a arlonské markrabství získal její nejstarší syn Jindřich V. řečený Plavý, kdežto hrabství Durbuy připadlo mladšímu synovi Gerhardovi. Ale vzhledem k tomu, že Gerhard brzy zemřel a nezanechal žádného potomka, zmíněné hrabství se dostalo do rukou staršího bratra. Jindřich V. vedl mezitím válku se svým švagrem Theobaldem z Baru o hrabství Ligny, věnný statek své manželky Markéty. V roce 1266 byl sice poražen v bitvě u Prény, ale po zaplacení válečných náhrad mu hrabství přisoudil rozhodčí výrok francouzského krále Ludvíka IX. řečeného Svatý. Jindřich V. se poté zúčastnil nezdařené křížové výpravy Ludvíka IX. do Tunisu, během níž tento panovník zemřel. Jindřich V. podpořil kandidaturu Rudolfa Habsburského na říšský trůn, zúčastnil se jeho královské korunovace v Cáchách a byl jím jmenován královským komisařem.

Jeho syn Jindřich VI. proslul jako udatný válečník a šampión rytířských turnajů. Poté, co v mužské linii vymřel limburský vévodský rod, pokoušel se uplatnit svá práva na toto území proti vévodovi Janovi Brabantskému. Oba soupeři se utkali 5. června 1288 v bitvě u Worringenu, která se stala jedním z posledních rytířských střetnutí středověku. Lucemburský hrabě bojoval statečně navzdory přesile protivníka. V bitvě si vyhlédl samotného brabantského vévodu, pronikl až k němu, zranil ho svým mečem na ruce, ale zákeřná rána Waltera z Biusdommu vedená zezadu ukončila jeho život. Porážka byla o to krutější, že v bitvě padli i tři Jindřichovi bratří. Ne náhodou se stal 5. červen 1288 pro Lucemburčany „černým“ dnem.

Jindřich VI. po sobě zanechal v manželství s Beatrix z Avesnes dvě dcery a tři syny. Nejstaršímu z nich, Jindřichovi VII., bylo v době otcovy smrti pouhých devět let a pobýval na vychování na dvoře francouzského krále Filipa IV. Sličného. Ano, toho panovníka, který se postaral o brutální likvidaci templářského řádu. Právě těsné sepětí s Francií a její kulturou výrazně poznamenalo nejen Jindřicha VII., ale i jeho syna českého krále Jana a vnuka Karla.

Na žádost vítěze bitvy u Worringenu Jana Brabantského se Jindřich musel v červnu 1292 oženit s jeho dcerou Marií. Teprve pak se vévoda zaručil, že nepodnikne útok na Lucemburk. Než byl Jindřich v roce 1294 prohlášen za plnoletého, zavázal se lenní přísahou římskému králi Adolfu Nassavskému a v témže roce se stal vazalem francouzského krále Filipa IV., který ho rovněž pasoval na rytíře. Zároveň mu v uzavřené smlouvě přislíbil, že bude hájit hranice Francie proti každému, což bylo zcela nepochybně v rozporu s lenní přísahou římskému králi. Jindřich VII. proslul jako mimořádně obratný politik, který po nešťastné porážce u Worringenu znovu pozvedl význam lucemburského hrabství.

Jindřichův bratr Balduin studoval v Paříži teologii a v roce 1308 se stal arcibiskupem v Trevíru, což mělo sehrát významnou roli v politickém a mocenském vzestupu celého rodu. Právě v tomto roce, na den přesně 1. května, byl zcela nečekaně zavražděn římský král Albrecht Habsburský. Jeho vrahem byl Habsburkův vlastní synovec Jan, řečený Parricida, pohrobek po Albrechtovu bratru Rudolfovi. Důvodem jeho zoufalého činu bylo údajně upřené dědictví po otci. Trůn Svaté říše římské se rázem uprázdnil a velký zájem o jeho obsazení měl francouzský královský rod Kapetovců. Filip IV. pomýšlel nastrčit říšským kurfiřtům – volitelům – jako nejvhodnějšího kandidáta svého bratra Karla z Valois. Ukázalo se však, že tentokrát ambiciózní francouzský král přecenil svoje síly a možnosti. Mohučský arcibiskup Petr z Aspeltu a trevírský arcibiskup Balduin Lucemburský proto přišli s náhradním řešením – navrhli jako kandidáta právě lucemburského hraběte Jindřicha VII. Tento nápad se zamlouval jak francouzskému králi, vždyť Jindřich přece byl jeho vazalem, tak i říšským kurfiřtům, a tudíž byl lucemburský hrabě, kronikáři popisovaný jako středně vzrostlý, dlouhovlasý a bezvousý, zvolen 27. listopadu 1308 šesti hlasy římským králem. Na Tři krále 1309 se pak v cášské bazilice Panny Marie uskutečnila slavnostní korunovace.

V srpnu toho roku navštívil nového římského panovníka v Heilbronnu cisterciácký opat Konrád z kláštera Zbraslavi u Prahy, někdejší rádce a také diplomat českého krále Václava II., a učinil Jindřichovi VII. nečekanou nabídku. Navrhl mu, aby se jeho nejstarší, tehdy teprve třináctiletý syn Jan oženil s českou princeznou Eliškou, dcerou zmíněného Václava II. Lucemburk nad tou nabídkou zpočátku váhal, ale poté, co se pro ni vyslovil i jeden z těch, kteří mu pomohli na říšský trůn, arcibiskup Petr z Aspeltu, souhlasil. A tak Lucemburkové vstoupili do českých dějin.

Na závěr této kapitoly si ještě povězme, co se dělo s Jindřichem VII. dál. Krátce po svatbě svého syna Jana a Elišky Přemyslovny vyrazil do Itálie. Cílem jeho cesty byl Řím, kde se hodlal nechat korunovat na císaře. Dodejme hned, že to byl záměr ve své době neobyčejně troufalý. Vždyť po dlouhých dvaadevadesát let se to nikomu nepodařilo; posledním korunovaným císařem byl v roce 1220 Fridrich II. z rodu Štaufů.

V prvním listopadovém týdnu přibyl Jindřich s pěti tisíci jezdci do Turína a básník Dante Alighieri, vyhnaný z Florencie, ho oslavil jako osvoboditele seslaného samotným Bohem. Později bude pro dalšího Lucemburka Karla stejně horlivě plédovat jiný italský básník Petrarca. V milánském chrámu sv. Ambrože se Jindřich VII. nechal korunovat lombardskou „železnou“ korunou na krále Itálie a poté se dal do dobývání italských měst. Cestou na Řím ho neustále sužoval nedostatek peněz a ničivá epidemie, které podlehl i jeho mladší bratr Walram. Konečně po mnoha dnech plných útrap se mu 6. května 1312 podařilo proniknout do Věčného města, ale jen do té části, která byla pod kontrolou spřátelené rodiny římských patricijů Colonnů. Pokus proniknout přes řeku Tiberu do svatopetrské baziliky, tradičního korunovačního místa císařů, se mu však pro odpor oddílů znepřátelené římské rodiny Orsini a neapolského krále Roberta z Anjou nezdařil.

Po dlouhých vyjednáváních se císařská korunovace mohla uskutečnit 29. června 1312 v kostele sv. Jana v Lateránu, přičemž korunu Lucemburkovi nenasadil papež Kliment V., který se nehnul ze svého nového sídla v jihofrancouzském Avignonu, ale jím pověřený legát. Přesto to Jindřichovi VII. nijak neubralo na sebevědomí a v den své korunovace se obrátil na všechny křesťanské panovníky pyšným manifestem, v němž nabubřele oznámil, že od této chvíle „z boží vůle podléhají všichni lidé, rozdělení královstvími a zeměmi, jednomu jedinému vládci“. Čímž mínil sebe. Tím proti sobě popudil svého dosavadního spojence francouzského krále Filipa IV. i papeže Klimenta V., který dokonce vydal káravý papežský list, aby Jindřichův výklad o postavení císaře upravil ve svůj prospěch.

V září 1312 se Lucemburk pokusil dobýt Florencii, ale několikatýdenní obléhání k ničemu nevedlo. Císař se musel stáhnout do Pisy, kde sbíral síly na další vojenské tažení k ovládnutí Itálie. Na pomoc mu v srpnu 1313 vytáhlo také vojsko české a moravské šlechty v čele s jeho synem Janem, nyní českým králem. Nedaleko jihoněmeckého Biberachu však tuto posilu zastihla smutná zpráva, že mezitím 24. srpna 1313 v Buonconventu u Sieny na malárii zemřel císař Jindřich VII. První ze tří Lucemburků na císařském trůnu skonal v pouhých pětatřiceti letech.

ŽENY RYTÍŘSKÉHO KRÁLE

Počátkem 14. století zasáhly střední Evropu jako blesk z čistého nebe dvě nečekané události. Nejprve v roce 1301 zemřel uherský král Ondřej III., aniž s některou ze svých dvou manželek Fenennou Kujavskou a Anežkou Habsburskou zplodil mužského dědice. V jeho osobě tak vymřela po meči uherská dynastie Arpádovců. Aby to nebylo málo, o pět let později byl v Olomouci nikdy nezjištěným atentátníkem zavražděn Václav III., poslední Přemyslovec. Tak náhlý konec dvou významných panovnických rodů vnesl chaos do středoevropského prostoru a v té době náchylné k pověrám zavdal příčinu k pověstem o blížícím se konci světa. Obavy obyčejných lidí však nesdíleli velmožové oněch zemí a jali se poohlížet po nových panovnických dynastiích. V Uhrách, po krátké epizodě se synem českého krále Václava II. Václavem III., přejmenovaným na Ladislava V., nakonec usedl na svatoštěpánský trůn Karel I. Robert z Anjou. Rod Anjouovců odvozoval svůj původ od Karla I. z Anjou, jednoho ze synů francouzského krále Ludvíka VIII.

V Českém království si zase po tragické smrti Václava III. dělal nárok na trůn korutanský vévoda Jindřich oženěný s královou sestrou Annou. Jenže římský král Albrecht I. prohlásil Čechy za uvolněné říšské léno, nechal české pány, aby novým panovníkem zvolili jeho syna Rudolfa, a pro jistotu ho oženil s mladičkou vdovou po Václavovi II., otci Václava III., Eliškou Rejčkou. Ale ani tento Rudolf, pro své nápadně skromné stolování přezdívaný Kaše, si pražský trůn dlouho neužil. Už v následujícím roce zemřel při obléhání Horažďovic údajně na úplavici. Nechybělo však ani podezření, že byl ve skutečnosti otráven, někteří kronikáři ho zase pomluvili, že se se sexuálně náruživou Eliškou Rejčkou umiloval k smrti.

Po Rudolfově předčasném úmrtí chtěl římský král Albrecht protlačit na český trůn dalšího syna Fridricha, jehož kronikáři obdařili lichotivějším přívlastkem Sličný. Jenže jeho kandidaturu podpořili pouze moravští páni, kdežto česká šlechta si znovu zvolila Jindřicha Korutanského. Nějaký čas se schylovalo k válce, ale už zmíněná vražda římského krále Albrechta učinila konec habsburským ambicím. Fridrich uzavřel s Korutancem mírovou smlouvu, za odškodné 45 tisíc hřiven stříbra se zřekl nároků na český trůn a zavázal se vydat všechna města a hrady, jichž se u nás zmocnil.

Jindřich Korutanský se však ukázal být velice slabým panovníkem. Historik František Palacký ho charakterizoval těmito slovy: „Jakkoliv statné byl postavy, zdá se, že naprosto byl neschopen vládnouti říši poněkud větší, a držeti na uzdě lid tak bujarý a pohyblivý, jací byli tehdejší Čechové.“ Korutanec nedokázal čelit vzpouře bohatých kutnohorských a pražských patricijů žádajících svůj podíl na moci. Vzbouřenci v únoru 1309 dokonce zajali v sedleckém klášteře u Kutné Hory nocujícího královského podkomořího Jindřicha z Lipé a jeho přítele Jana z Vartemberka a zavraždili kutnohorského rychtáře Jana z Rožmitálu. V Praze pak měšťané zajali nejvyššího purkrabího Hynka Berku z Dubé.

Za těchto okolností nezbylo předákům české šlechty, než aby sami začali jednat. Okamžitě po svém propuštění Jindřich z Lipé se svými oddíly ovládl Větší a Menší Město pražské (Staré Město a Malá Strana). Dokonce se přitom na čas zmocnil i krále, jehož propuštění byl nakonec nucen zprostředkovat bavorský vévoda Oto. Jindřich Korutanský si na oplátku povolal pomoc z Korutan a Míšně a zbavil Jindřicha z Lipé úřadu podkomořího.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Potomci bájné Meluzíny?

Ženy rytířského krále