Jonas Karlsson

MÍSTNOST

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2015

Copyright © Jonas Karlsson, 2009

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Linda Kaprová, 2015

ISBN 978-80-7473-295-9 (ePub)

ISBN 978-80-7473-296-6 (mobi)

1.

Když jsem do té místnosti vstoupil poprvé, téměř okamžitě jsem se zase obrátil k odchodu. Měl jsem namířeno na toaletu, jenže jsem si spletl dveře. Ovanula mě jakási zatuchlost, ale nevzpomínám si, že bych se nad tím nějak pozastavil. Nikdy jsem si nevšiml, že by v této chodbě vůbec něco bylo, kromě toalet před výtahem. Aha, pomyslel jsem si. Místnost.

Otevřel jsem a zavřel. Nic víc.

2.

Do úřadu jsem nastoupil před dvěma týdny a v mnoha ohledech jsem byl ještě nováček. Přesto jsem se snažil klást co nejméně otázek. Chtěl jsem, aby se se mnou začalo brzy počítat.

Z předchozího zaměstnání jsem byl zvyklý na vůdčí úlohu. Nezastával jsem sice žádnou vysokou pozici, nicméně jsem platil za člověka, který dokáže druhé občas trochu usadit. Ne vždy oblíbený, žádný vrtichvost nebo kamarádíček, zato muž, na kterého se pohlíží a s nímž se jedná s určitou úctou, možná dokonce s obdivem. A snad i se špetkou servilnosti? Byl jsem pevně rozhodnutý vydobýt si na novém pracovišti stejné postavení.

Návrh, abych se vydal dál, vlastně ani nepřišel ode mě. Předchozí zaměstnání se mi docela líbilo a byl jsem uvyklý na tamní chod věcí, ale tak nějak mi začalo být těsné a užíral jsem se pocitem, že vykonávám práci hluboko pod svými schopnostmi. Navíc, a to je třeba přiznat, jsem se svými spolupracovníky nevycházel moc dobře.

Nakonec za mnou přišel můj tehdejší ředitel, vzal mě kolem ramen a pravil, že je čas hledat lepší řešení. Zeptal se mě, jestli nenastala ta správná chvíle vydat se dál? Move on, jak to vyjádřil, a naznačil rukou pohyb šikmo vzhůru jako symbol směřování mé kariéry. Prošli jsme si společně různé možnosti.

Nějaký čas jsem věc zvažoval a promýšlel, až po poradě s ředitelem padla volba na nově zřízený velký úřad. Po několika telefonátech mohl přesun proběhnout bez větších komplikací. Odbory souhlasily a celou věc nebrzdily, což se jinak lehce stává. Oslavili jsme to s bývalým ředitelem sklenkou nealkoholického cideru u něj v kanceláři a on mi popřál mnoho zdaru.

Toho dne, kdy na Stockholm padl první sníh, jsem vystoupal se svými krabicemi po schodech ke dveřím a vkročil do velké cihlové budovy úřadu. Recepční se usmála. Hned jsem si ji oblíbil. Na základě čehosi v jejím vystupování. Ihned jsem pocítil, že jsem na správném místě. Narovnal jsem se a hlavou mi prolétlo sousloví „příběh úspěchu“. Šance, pomyslel jsem si. Konečně budu moct plně rozvinout svůj potenciál. Stát se tím, kým jsem se vždy stát chtěl.

Nová pozice mi nepřinesla žádné platové zlepšení. Popravdě řečeno naopak, drobné omezení výhod, co se týče pružné pracovní doby a dovolené. Navíc jsem se musel dělit o stůl bez zástěn uprostřed otevřeného kancelářského prostoru. Navzdory tomu jsem překypoval nadšením a chutí vybudovat si osobní platformu, abych hned ukázal své schopnosti.

Vypracoval jsem si vlastní strategii. Ráno jsem přicházel o půl hodiny dřív a každý den pracoval na základě vlastního rozvrhu: padesát pět minut soustředěné práce, pak pětiminutová přestávka. Včetně pauzy na malou stranu. Po cestě jsem se vyhýbal nepotřebnému navazování kontaktů. Vyžádal jsem si předchozí rámcová rozhodnutí a vypůjčil si je domů, abych si nastudoval obraty, které se v nich objevovaly opakovaně a tvořily, abych tak řekl, formulační konvence. Večery a víkendy jsem věnoval osvojování struktur a zjišťoval, jaké případné neformální komunikační kanály na odboru fungují.

To vše proto, abych rychle a obratně získal náskok před svými kolegy, kteří pracoviště i jeho podmínky už znali.

3.

Můj nejbližší soused Håkan měl kotlety a černé kruhy pod očima. Pomáhal mi s různými praktickými drobnostmi. Provedl mě, vybavil mě prospekty a zaslal mi elektronické dokumenty s rozličnými informacemi. Nejspíš to bylo vítané přerušení pracovní činnosti, šance utéct od povinností, protože ho neustále napadalo něco nového, co bych podle jeho názoru měl vědět, ať už to souviselo s prací, s kolegy nebo dobrými restauracemi s poledním menu v okolí. Po jisté době jsem byl nucen ho upozornit, že i já musím mít možnost věnovat se nerušeně své práci.

„Uklidni se,“ vyzval jsem ho, když přišel s další brožurkou a dožadoval se mé pozornosti. „Mohl by ses trošičku zklidnit?“

Okamžitě se uklidnil a značně zostražitěl. Nejspíš se urazil, že jsem hned zvýšil hlas. Dozajista to neladilo s obrázkem nováčka, ale odpovídalo to pověsti ambiciózního a nekompromisního člověka, kterou jsem o sobě s oblibou šířil.

Pomalu, ale jistě jsem identifikoval své nejbližší spolusedící, jejich povahu a hierarchickou pozici. Za Håkanem seděla Ann. Žena, které táhlo na padesát let. Působila schopně a ctižádostivě, ale také jako typ člověka, který si o sobě myslí, že všechno zná, a chce mít vždycky pravdu. Bylo zřejmé, že za ní ostatní chodí, když si netroufají promluvit si se šéfem.

V rámečku vedle počítače měla jakousi dětskou malůvku. Představovala slunce zapadající do moře. Byla však nakreslená chybně, protože za sluncem bylo na obzoru vidět pevninu, která vyčnívala po obou stranách, což je zjevný nesmysl. Obrázek měl pro Ann nejspíš hodnotu emocionální, i když pro nás ostatní nebyl pohled na něj nijak příjemný.

Naproti Ann seděl Jörgen. Urostlý a silný, což ovšem neplatilo o jeho intelektu. Všude po stole i na počítači měl vystavené a nalepené pohlednice a obrázky s vtipy; předměty, které zcela bezpochyby neměly s prací co dělat a prozrazovaly určitou zálibu v banalitách. V pravidelných intervalech cosi šeptal Ann a já ji slýchal vypísknout: „Ale Jörgene!“, jako by jí právě řekl košilatý vtip. Byl mezi nimi jistý věkový rozdíl, který jsem odhadoval na nejméně deset let.

Za nimi seděl John, tichý šedesátiletý pán, který měl na starosti finance související s inspekčními cestami, a vedle něj žena, která se, myslím, jmenovala Lisbeth. Nevím. Neměl jsem v úmyslu se doptávat. Nepředstavila se.

Bylo nás tu celkem třiadvacet a skoro všichni měli u svého stolu zástěnu nebo kousek zdi. Jen my s Håkanem jsme seděli uprostřed. Håkan říkal, že zástěny pro nás také dorazí, ale já odpověděl, že na tom nezáleží.

„Nemám co skrývat,“ řekl jsem.

Postupně jsem si ve svých pětapadesátiminutových periodách nalezl rytmus a dosáhl určité plynulosti práce. Usilovně jsem se snažil držet svého rozvrhu a nenechat se vyrušit uprostřed cyklu, ať už kvůli kávě, klábosení, telefonním hovorům nebo návštěvě toalet. Stávalo se, že se mi začalo chtít na záchod už po pěti minutách, ale dbal jsem na to, abych harmonogram dodržel. Jaké to pohlazení pro duši tříbit tímto způsobem charakter a o co větší odměna, když si člověk mohl konečně ulevit.

K toaletám vedly dvě cesty. Ta první, za roh kolem zelené palmy, byla o něco kratší než druhá, ale jelikož jsem toho dne měl náladu na menší obměnu, dal jsem se delší trasou kolem výtahu. Tehdy jsem do místnosti vstoupil poprvé.

Uvědomil jsem si svůj omyl a pokračoval dál podél velkého plastového kontejneru na papír k vedlejším dveřím, které, jak se ukázalo, vedly do první ze tří toalet v řadě za sebou.

Vrátil jsem se včas na další pětapadesátiminutovku, a když byl den u konce, skoro jsem už zapomněl, že jsem pootevřel dveře do těch dodatečných prostor.

4.

Podruhé jsem na tu místnost narazil, když jsem hledal papír do kopírky. Byl jsem rozhodnutý to zvládnout sám. Navzdory všem výzvám, abych se ptal, jsem se zdráhal vystavit se onomu pokoření a mírnému opovržení, s nímž se pojilo nepokryté přiznání takového nedostatku znalostí místních poměrů. Všiml jsem si ustarané vrásky, která se všem objevila na čele, když jsem se přece jen zeptal. Vždyť nemohli tušit, že mám v úmyslu stát se na úřadě důležitou osobou. Hodnou respektu. A navíc jsem nechtěl Håkanovi poskytnout příležitost k jeho prokrastinování.

Prohledal jsem tudíž typická místa, kde se v naprosté většině kanceláří nachází papír do kopírky, nikde jsem však žádný nenašel. Po chvíli pátrání jsem se vydal chodbou za roh kolem toalet do míst, kde jsem si matně vybavoval malou komoru.

Nejprve jsem nemohl najít vypínač. Šátral jsem po obou stranách ode dveří, až jsem své úsilí vzdal, vyšel ven a zjistil, že je umístěný zvenčí. Podivné, pomyslel jsem si a vstoupil.

Chvíli trvalo, než se zářivky s blikáním rozsvítily, ale poměrně záhy jsem dospěl ke zjištění, že ani tady papír nenajdu. Přesto jsem okamžitě vycítil, že je na tom místě cosi zvláštního.

Byla to poměrně malá místnost. Uprostřed stůl. Počítač, na polici šanony. Psací a jiné kancelářské potřeby. Nic pozoruhodného. Vše nicméně v dokonalém pořádku.

Jako když střihne.

U jedné stěny stála velká lesklá skříň na dokumenty, na níž byl umístěný stolní ventilátor. Celou podlahu pokrýval tmavozelený plstěný koberec. Uklizeno. Utřený prach. Vše pečlivě srovnané. Vypadalo to trochu naaranžovaně. Připraveně. Jako by místnost na někoho čekala.

Vyšel jsem ven, zavřel dveře a zhasl světlo. Z pouhé zvědavosti jsem dveře opět otevřel. Napadlo mě, že to musím přece zkontrolovat. Jak bych si mohl být jistý, že se uvnitř už nesvítí? Náhle jsem nevěděl s určitostí, jestli je rozsvíceno v poloze nahoru a zhasnuto v poloze dolů. Vůbec se mi to řešení s vypínačem venku zdálo divné. Trochu jako světlo v lednici. Nahlédl jsem do místnosti. Byla v ní tma.

5.

Na druhý den přišel k našemu stolu můj nový ředitel s prořídlými vlasy a v bavlněném propínacím svetru. Jmenoval se Karl a jeho svetr nevypadal nově, zato draze. Postavil se vedle Håkana a bez jakýchkoli úvodních zdvořilostí mě upozornil, že mám špinavé boty.

„Myslíme tu na čistou podlahu,“ prohlásil a ukázal na drátěný koš s igelitovými návleky, který visel na zdi hned u vchodu.

„Jistě,“ řekl jsem. „Samozřejmě.“

Poplácal mě po rameni a odešel.

Považoval jsem za podivné, že se neusmál. Není snad zvykem zahladit tento druh méně závažných napomenutí pousmáním? Na důkaz, že zůstáváme přáteli, a abych se jakožto nově příchozí cítil vítán? Takové strohé napomenutí nebylo příjemné. Až překvapivě mě to vyrušilo z práce a dlouhou dobu jsem zůstal sedět s nemilým pocitem, že mi někdo udělil kázání. Skutečně mrzuté, že jsem na ty návleky nepomyslel sám. Samozřejmě bych na to přišel, jen kdyby mi k tomu poskytli přiměřený čas.

Takhle jsem se kvůli řediteli cítil hloupě a nejistě, ačkoli jsem patřil k nejbystřejším. Navíc bylo nezdvořilé se jen tak sebrat a odejít. Spočítal jsem chyby, jichž se můj nový nadřízený během tohoto krátkého okamžiku dopustil, a došel jsem k počtu tři. Plus jedno méně závažné opomenutí. Takže buď tři, nebo čtyři, podle toho, jak se člověk rozhodl na to dívat.

Håkan, který samo sebou všechno slyšel, seděl nezvykle zamlkle a vypadal, že ho plně zaměstnává jakýsi dokument. Jen se přetvařuj, pomyslel jsem si. Jen se přetvařuj.

Sehnul jsem se, rozvázal si tkaničky a zul si boty, přestože to bylo uprostřed jedné z mých pracovních pětapadesátiminutovek a takovýto úkon by správně měl patřit do některé z krátkých přestávek.

Rozhlédl jsem se po kanceláři. Každý si hleděl svého. Přesto jsem měl dojem, že mě všichni pozorují, když jsem v ponožkách zamířil ke kuchyňce na opačné straně kanceláře pro savou utěrku. Uklidil jsem po sobě, jak nejlépe jsem dovedl, vzal jsem si pár modrých návleků a nazul je na boty. Doprovázen šustěním igelitu jsem došel vrátit hadr do kuchyňky. Sledoval jsem, jestli nosí návleky ještě někdo jiný, ale všichni měli buď pantofle, nebo normální boty. Možná obuv do interiéru, pomyslel jsem si.

Napsal jsem si lísteček, který jsem upevnil na aktovku.

Zakoupit přezůvky.

Potom jsem došel k automatu a navolil si na něm kelímek kávy. Říkal jsem si, že moje pětapadesátiminutovka je tak jako tak zkažená. Nezbývalo než počkat a začít od začátku tou příští.

Žárovka v kuchyňce nefungovala a bylo třeba ji vyměnit. Vytáhl jsem jednu zásuvku na příbory a zjistil jsem, že v ní leží dostatek rezervních žárovek. Vyšroubovat prasklou a vyměnit ji za novou by bylo tak prosté. Skutečnost, že tak elementární problém ještě nikdo nevyřešil, se mi zdála pozoruhodná.

Káva byla příliš teplá na to, abych ji mohl pít hned. Neustále jsem musel přehazovat tenký plastový kelímek z ruky do ruky, abych si nepopálil prsty, a tak jsem se rozhodl, že obejdu náš odbor a poněkud obohatím svou sociální síť.

Nejprve jsem došel k Johnovu stolu, kde jsem se zastavil. Ale v tu chvíli mě napadlo, že nejlepší by bylo začít u Ann, jelikož mi s Håkanem byla z čistě geografického hlediska nejblíž. Pokud mám rozšířit oblast svých kontaktů, měl bych přirozeně začít v blízkém okolí a propracovávat se směrem ven. Jako kruhy na vodě, pomyslel jsem si. John navíc působil tak zoufale bezvýznamně. Co ten mi mohl přinést nového? Pro můj profil by bylo nešťastné navázat kontakt s tak bezvýrazným člověkem ze starší generace, a tím být okamžitě spojován s šedými myškami.

Ann byla sice žena – přičemž já s ženami nechtěl vstupovat do příliš intimní interakce, a tím riskovat, že mě budou chápat jako dotěrného lichotníka – avšak dospěl jsem k názoru, že takhle na úvod můžu zaujmout genderově poněkud neutrálnější přístup. Mělo by to svědčit mé moderní image a poukázat na jistou intelektuální flexibilitu. Kromě toho se Ann čím dál silněji jevila jako královna sociálních vztahů na našem oddělení. Ať už se mi to líbilo, nebo ne, byla tak trochu pavoukem v pavučině. Pokračoval jsem směrem k jejímu stolu a zaujal ležérní postoj s váhou přenesenou na jednu nohu, aby bezpečně pochopila, že jsem připravený k hovoru. Vzhlédla a zeptala se, jestli potřebuji s něčím pomoct.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Pokračovala ve své práci.

Zůstal jsem ještě chvíli stát, prohlížel si tu nezdařilou dětskou kresbu se západem slunce a přemýšlel, zda si je vůbec vědoma oné do očí bijící pomýlenosti. Možná ji zaslepilo emocionální pouto? To dítě či vnouče si každopádně zasluhovalo uvědomit si svůj přehmat, aby ho tak mohlo při své další výtvarné aktivitě napravit. Pokud je na tyto aspekty nikdo neupozorní, bude to mít s nejvyšší pravděpodobností negativní vliv na známku z kreslení.

Po nějaké chvíli jsem si uvědomil, že se můj poklopec, a v souvislosti s tím i můj pohlavní orgán pod ním, nachází přesně v úrovni jejího obličeje. Natočil jsem tedy své tělo tak, abych dosáhl neutrálnější pozice, čímž jsem se dostal přímo za její židli. Z toho jsem také neměl dobrý pocit, zejména proto, že se zdálo, že mi Ann nevěnuje vůbec žádnou pozornost. Foukal jsem lehce do své kávy a čekal, až něco řekne. Takto tu postávat mi začalo připadat poněkud nepříjemné. Jörgen ke mně krátce vzhlédl a já se rozhodl, že jí poskytnu ještě deset vteřin. Když uplynuly, odešel jsem s jasným sdělením v zádech: byl jsem nežádoucí.

Håkan seděl, ťukal do klávesnice a já si říkal, zda skutečně něco píše, nebo zda se jen snaží vypadat zaneprázdněně.

Na sobě měl ošuntělé sako z modrého manšestru, v němž působil neobyčejně zanedbaným dojmem. Obzvláště v kombinaci s dlouhými kotletami, které do určité míry patřily spíše do sedmdesátých let. Přemítal jsem, proč si ho neodloží. Když jsem tam tak seděl a pozoroval ho, uvědomil jsem si, že mě to modré sako irituje už od rána. Ještě před tou záležitostí s návleky a utěrkou a incidentem s Ann. Pocítil jsem vůči němu silnou nelibost. Jednou, když na stůl vyložil obsah svých kapes, jsem si všiml, že z nich vytáhl celé klubko zmuchlaných vlhčených ubrousků. Řada z nich vypadala použitě. Působil unaveně. Možná celé noci flámuje? Ať už to bylo jakkoli, měl by si hledět toho, aby tím práce netrpěla.

Toho dne jsem do místnosti nevešel. Ale několikrát jsem si na ni vzpomněl. Jako kdybych si říkal: Měl bych tam zajít.

6.

V noci jsem pak nemohl usnout a přemýšlel o Karlově bavlněném propínacím svetru a o tom, jaké potíže by jeho problematický postoj mohl potenciálně znamenat. Myslel jsem na Håkana a na to, jak ze všeho vždy vyklouzne. Myslel jsem na Ann a její rafinované odmítnutí. Pochopil jsem, že se před ní musím mít na pozoru. Jistě by byla schopná stáhnout kreativního člověka do onoho semisociálního stavu lehkomyslného družení doprovázeného neustálým pitím kávy a klábosením, který na pracovištích tak často vládne.

No co. Já se nemínil nechat vyvést z míry.

Raději jsem se v myšlenkách obrátil k přitažlivé recepční. K jejímu úsměvu. K tomu, jak mě pouhým pohledem každé ráno dokázala vřele přivítat. Jako by mě skutečně viděla. Jako by chápala, že nejsem jen tak někdo. Shledal jsem, že náleží k onomu vzácnému typu bystrých žen, jichž neustále ubývá, a jak jsem tak ležel v posteli, rozhodl jsem se, že jí věnuji trochu ze svého času. Možná chvilková konverzace některého časného rána nebo oběd?

Prošel jsem si materiály z oddělení. Zprávy o rozhodnutích a podklady, které jsem chronologicky seřadil a uložil do šanonů. Vstal jsem, šel do kuchyně a vypil sklenici mléka, zatímco jsem si zběžně prolétl inzeráty v ranních novinách.

7.

Třetí návštěvu místnosti jsem podnikl bezdůvodně. To vůbec není mému charakteru vlastní. Vždy se držívám jasného řetězce příčinných souvislostí. Tentokrát však jako by se mi jen jednoduše chtělo. Zavřel jsem za sebou a došel ke stolu uprostřed.

Deska byla částečně pokrytá černou psací podložkou, která vypadala jako přilepená. Byl jsem nucen nadzdvihnout jeden její roh, abych mohl zkonstatovat, že ji na místě drží pouze protiskluzná spodní vrstva, která se ani o milimetr nepohnula, jakkoli se na ni shora tlačilo.

Před podložkou ležela děrovačka, sešívačka a stojánek na psací potřeby z teakového dřeva se dvěma černými plnicími pery a jednou obyčejnou tužkou.

Vše vyrovnané jako podle pravítka.

Zdvihl jsem loket a opřel se o skříň na dokumenty z lesklého kovu, která stála u stěny. Tělo mi zaplavil klid, který jako by pročistil celý systém. Opojné uvolnění. Trochu mi to připomínalo okamžik, kdy si člověk vezme lék proti horečce.

Na zdi viselo velké nástěnné zrcadlo. Zahlédl jsem se v něm a ke svému překvapení jsem shledal, že vypadám velmi dobře. Šedý oblek mi padl lépe, než jsem se domníval, a způsob, jakým látka přiléhala, v sobě měl cosi, díky čemu jsem tělo pod ní vnímal – jak to jen říct – jako aktivní.

Dlouhou chvíli jsem zůstal stát s váhou přenesenou na jedné noze a loktem opřeným o skříň na dokumenty. Byl to výtečný postoj. Působil nesmírně nenuceně a zároveň sebejistě a uvědoměle.

Nikdy jsem sám sebe nevnímal jako „pohledného“. K zrcadlům jsem se zpravidla uchyloval proto, abych zkontroloval, zda jsou oblečení a doplňky v pořádku. Ne zda vypadají dobře. Ten koncept mi nikdy ani nepřišel na mysl. Vlastně jsem vůbec muže nechápal jako více nebo méně přitažlivé. Ale pochopil jsem, že je načase, abych začal.

Protože nejlepší ze všeho byl ten pohled.

Muž, který mi stál tváří v tvář v zrcadle, se díval nesmírně soustředěně. Přišpendlil si mě zornicemi, a ať jsem se hnul kamkoli, nepřestával mě sledovat. Okamžitě jsem si uvědomil, že se jedná o nový potenciál. Ty oči mohly požadovat cokoli, a také to dostat.

8.

Omezenci nevidí svět tak, jak vypadá. Vidí jen to, co sami vidět chtějí. Nevšímají si detailů. Drobností, na kterých záleží.

Mnozí – a je jich více, než by člověk čekal – jsou toho názoru, že je všechno, jak má být. Jsou spokojení se stavem věcí. Neobjeví chyby, protože jsou příliš pohodlní na to, aby se nechali vyrušit z lenivého chodu všedního dne. Věří, že když budou dělat to, co je v jejich silách, všechno se vyřeší.

Takoví lidé potřebují připomenutí. Člověk je musí upozornit na jejich nedostatky.

Od analytiků nepřetržitě proudily textové podklady. Číslo na titulní stránce udávalo stupeň priority rozhodnutí, přičemž jednička znamenala nejvyšší stupeň důležitosti a s dalšími čísly důležitost klesala. Na čtvrtém patře jsme pracovali výlučně na dokumentech označených troj- či čtyřmístnými čísly. Prvních deset rámcových rozhodnutí se již skoro nikdy neměnilo a ta dvojciferná spadala do gesce mnohem vyšších úředníků sídlících v patrech nad námi. Na mém odboru na jednociferném či dvouciferném rámcovém rozhodnutí nikdo nikdy nepracoval. Dokonce ani Karl. Jakmile se někdo přiblížil číslu kolem tří nebo dvou set, okamžitě se začaly šířit zvěsti o jeho povýšení.

Ke štěstí všech na mém oddělení tu byly ještě odbory níže pod námi, které řešily veškeré pěticiferné materiály.

9.

Počtvrté jsem do místnosti vzal svého kolegu Håkana. Museli jsme probrat určité interní otázky týkající se pořádku a já jsem byl toho názoru, že v místnosti nám to půjde nejlépe.

Håkan seděl z druhé strany mého stolu. Pracovali jsme naproti sobě. Kdykoli mohlo dojít k tomu, že vzhlédneme a naše pohledy se setkají. Pokaždé, když jsem zvedl oči od práce, snažil jsem se nedívat přímo před sebe. Håkan své povinnosti vykonával s touž ležérností jako všichni ostatní na odboru. Telefonoval tak trochu, kdy se mu zachtělo, udělal si přestávku, když měl chuť. Dlouhé chvíle seděl zahleděný do dálky, aniž to zjevně mělo jakoukoli souvislost s prací. Tu a tam se pokoušel navázat rozhovor i se mnou. Mírně, avšak rozhodně jsem ho odmítal. Nejčastěji jednoduchým pohybem ruky. Napřaženou paží s dlaní otočenou na něj. Fungovalo to.

O pracovní stůl jsme se vlastně nedělili. Měli jsme každý svůj. Ale stoly byly postavené naproti sobě a Håkan měl popuzující zlozvyk odsouvat dokumenty od sebe, jakmile si vzal nové, a tak bylo jen otázkou času, kdy jeho papíry skončí na mém stole.

Jednoho dne mi na něj padl pohled právě v okamžiku, kdy to udělal zase. Uprostřed jedné z mých pětapadesátiminutovek.

Opravdu jsem neměl v úmyslu na něj zírat při práci, ale jeho pohyby byly tak rozmáchlé, že jsem si nedokázal pomoct. Vzal několik tlustých složek od analytiků a položil je před sebe na stůl, avšak místo toho, aby vrátil zpět to, co už na něm leželo, jen vše nahrnul před sebe. Směrem ke mně.

Ihned mi bylo jasné, k čemu se schyluje.

Možná ne teď, možná dokonce ani dnes, ale složky a dokumenty Håkanovu pracovní plochu nakonec zaplaví a zakousnou se do mé strany.

Ten vzorec mi byl známý z předchozích pracovišť a já věděl, že se stane zdrojem neladu mezi námi. Chvíli jsem uvažoval, jak bych tentokrát situaci nejlépe vyřešil.

Zatím jsem na něj nic neměl. Samozřejmě si mohl udržovat takový pořádek či nepořádek, jaký se mu zlíbilo, dokud se držel na své straně. Pořád zbývalo několik centimetrů. Téměř decimetr. Co jsem mu měl říct?

Pohlédl jsem na hodiny. Z pětapadesátiminutovky sice stále zbývalo něco přes pětadvacet minut, jenže já už vypadl z rytmu, a čas do konce periody jsem tak musel považovat za ztracený.

Zároveň mi bylo jasné, že jakmile se myšlenka na to, co se chystá odehrát mezi Håkanovým a mým stolem, vynořila, bude nesmírně těžké se jí zbavit. Zůstane tu viset jako strašák a dozajista mě bude rušit. Nebylo by vhodné odbýt si onu konfrontaci hned, když už mi stejně přebýval čas, abych tak řekl? Jednou se Håkan musí naučit vracet dokumenty zpátky, když si bere nové. Ne je jen odsunout a myslet si, že zmizí samy od sebe. Snad bych mu to měl sdělit hned teď.

Rázně jsem se zvedl. Obešel jsem židli a opřel se o ni rukama. Třikrát jsem se zhluboka nadechl. Håkan se na mě dokonce podíval a na tváři se mu objevil chvatný líčený úsměv, který měl nejspíš představovat zdvořilost. Pootáčel jsem obezřetně židlí ze strany na stranu a hleděl na jeho papíry.

Byl jsem si dobře vědom skutečnosti, že se vlastně jedná o úkol pro nadřízeného. Maximalizaci efektivity a předcházení potenciálním konfliktům mezi spolupracovníky by měl pochopitelně řešit bystrý a duchapřítomný šéf.

Pozorný a empatický nadřízený by si povšiml praskliny, která se chystala rozevřít ve výrobním řetězci, a něco by s ní udělal. A nehandrkoval se se spořádanými zaměstnanci o návleky.

Možná mi však bylo jasné, že Karl těmito kvalitami tak docela neoplývá? Možná jsem už tehdy chápal, že nepředstavuje ideální materiál pro vedoucí pozici a že řízení tohoto odboru jednoho dne převezmu já? Možná to byl první krok? Možná to byl právě ten správný okamžik k udělení důtky?

„Håkane,“ oslovil jsem ho přátelsky, ale pevně.

„Ano?“ odpověděl a vzhlédl ke mně, jako bych ho vyrušil při něčem důležitém.

„Máš minutku?“

Přikývl.

Napřímil jsem se, nasál vzduch nosem hluboko do plic a vyfukoval ho přerušovaně mezi rty, zatímco jsem uvažoval, jakou taktiku zaujmout.

„Rozhlédni se,“ vyzval jsem ho konečně.

„Co má být?“ divil se.

„Co vidíš?“

Chvíli mlčky seděl a rozhlížel se.

„Nevím…“

„Rád bych, abychom to vyřešili bez odkladu,“ oznámil jsem.

„Co jako? Co se děje?“ opáčil náhle podrážděně.

Pevně jsem se na něj díval a klidným a přátelským hlasem jsem pokračoval:

„Chtěl bych, abys mě pozorně poslouchal, než se to zvrtne. Jistě pochopíš, co mám na mysli.“

Podíval se na mě oním unaveným ignorantským, poněkud tupým pohledem, který je tak běžný u lidí, kteří nejsou zvyklí vidět v drobnostech velké souvislosti.

„Projdeme se,“ oznámil jsem a vedl ho kolem výtahů do místnosti. Říkal jsem si, že bude nejlepší probrat to v ústraní, abychom si mohli promluvit nerušeně.

Uvnitř byl chladný čerstvý vzduch. Zavřel jsem za námi dveře a postavil se před zrcadlo s rukou opřenou o skříň na dokumenty. Ve světle v místnosti vypadal Håkan rozhodně hůř, avšak když jsem se podíval do zrcadla na sebe, připadalo mi, že jsem si zachoval svěžest z předchozího dne. Muž v zrcadle si mohl dopřát úsměv. Vypadal uvolněně a hovořil klidným a hlubokým hlasem.

„Povšiml jsem si jedné věci,“ pronesl jsem.

„Čeho?“ divil se Håkan a rozhlížel se, jako by to místo viděl poprvé. Možná to tak skutečně bylo. Nepůsobil jako všímavý typ. Chudák, za pouhých pár týdnů jsem ho už stihl předběhnout ve znalostech místních poměrů.

Rozhodl jsem se přejít rovnou k věci, a možná se tak stihnout vrátit včas na další pětapadesátiminutovku.

„Neodevzdáváš staré dokumenty, když si bereš nové,“ řekl jsem.

„Co prosím?“ zeptal se Håkan.

„Říkám, že jsem si povšiml, že se ti na celém stole kupí dokumenty. Brzy se dostanou až na mou stranu a začnou narušovat mé teritorium. Jak jistě chápeš, velice mi záleží na tom, abych měl plný přístup k celé své pracovní ploše. Již teď jsem omezen tím neúměrně velkým počítačem, který zabírá téměř její třetinu. Skutečně by mělo být možné vybavit pracoviště systémem modernější a menší výpočetní techniky, ale nechme to být, to není tvoje odpovědnost. Chci zkrátka, aby sis vypěstoval jiné pracovní návyky prosté rizika, že ohrozí mou práci. Rozumíš?“

Håkan se na mě překvapeně podíval, jako by od schůzky čekal něco úplně jiného. Snad si myslel, že se jedná o nějakou soukromou záležitost? Snad si dokonce představoval, že se tu budeme spolu bavit v osobní rovině? Pocítil jsem chvilkové uspokojení, jak rychle a zřetelně jsem mu problém objasnil a formuloval své požadavky bez vleklého tlachání na úvod. Míč teď byl na jeho straně sítě a on neměl moc jiných možností než mé podmínky akceptovat. Nejednalo se přece o žádné nesplnitelné nároky z mé strany. Však také brzy následovalo neznatelné přikývnutí.

„Výborně,“ uzavřel jsem. „V tom případě navrhuji, abychom se vrátili ke svým povinnostem, a pokud bude vše probíhat hladce, nemusíme se o této věci už nikdy zmiňovat.“

Usmál jsem se na něj, otevřel dveře a vykročil ven. Håkan mě následoval a oba jsme se šli usadit. Na košili měl zaschlou bílou skvrnu, nahoře na jedné straně hrudi. Když jsme se posadili na svá místa, všiml jsem si, že se na mě ještě dlouho dívá. S dokumenty však nic nedělal. Nechal jsem ho. Všechno musí mít možnost dozrát, pomyslel jsem si. Postupem času sdělení v jeho mysli zapadne na své místo a povede k aktivnějšímu nakládání s věcmi. Pravděpodobně nebyl zvyklý na tento styl jasných a efektivních výtek. Jen si zvykej, pomyslel jsem si. Jednoho dne se můžu klidně stát tvým nadřízeným.

Naklonil jsem se přes stůl a zašeptal:

„Neber to jako výtku. Spíše jako upozornění.“

„Co jako?“ opáčil a já pochopil, že respektuje naši nevyslovenou dohodu ponechat tuto záležitost jen mezi námi. Přikývl jsem, opřel se a pantomimicky naznačil, jak zapínám ústa na zip, zamykám a klíč zahazuji.

10.

V noci jsem si svou výtku Håkanovi znovu procházel, větu po větě, slovo po slovu, a bylo to jen lepší a lepší.

Pustil jsem si Mozartův jedenadvacátý klavírní koncert, ale po chvíli jsem ho vyměnil za Stinga, kterého zase záhy vystřídali Dire Straits a John Cougar Mellencamp. Po pravdě řečeno jsem neměl náladu ani na jednoho z nich, ale líbil se mi pocit, že se pohybuji ve společnosti těch nejlepších.

Došel jsem k okennímu parapetu v obývacím pokoji a podíval se dolů na dvůr. Venku pokročila zima. Země byla už bílá a ve světle pouličních lamp tančily další sněhové vločky. Zakroužil jsem lehce hlavou, abych si protáhl krk a spočítal okna v protějším domě.

Když jsem se chystal lehnout si do postele, všiml jsem si aktovky opřené o stěnu. Visel na ní nalepený papírek s poznámkou. Lepidlo už jistě stihlo zanechat na kůži skvrnu.

11.

Popáté jsem do místnosti vkročil zcela bezdůvodně. Úspěšně jsem zakončil svou pětapadesátiminutovku soustředěné a nerušené práce. Na kávu jsem neměl chuť a na záchod se mi vůbec nechtělo. Zašel jsem do místnosti proto, že se mi líbila a pobyt v ní mi přinášel určité uspokojení.

Navzdory rozhovoru v místnosti Håkan dosud pro své dokumenty nenalezl žádné lepší řešení, a tak stále hrozilo, že přetečou na mou stranu. Přesto jsem byl relativně klidný. Nejspíš nechtěl své chování změnit takhle naráz, na objednávku. Možná proto, aby si kolegové nespojovali jeho náhlou pořádkumilovnost s naší schůzkou před několika dny, ale možná i proto, aby vůči mně předvedl určitou nezávislost. To jsem mu mohl dovolit. Trochu hrdosti jsem mu musel dopřát. Kdyby se ukázalo, že působí vědomé obstrukce a že se v nejbližším týdnu situace nevyřeší, musel bych v té věci podniknout další kroky.

V kanceláři kolem mě probíhala vleklá a značně nestrukturovaná diskuse o nadcházejícím vánočním večírku. Debatovalo se o tom, které hry se budou hrát, jaké míchané nápoje se budou podávat a podobně. Do éteru tryskaly otázky a nápady a létaly kancelářským prostorem sem a tam. Totéž specifické téma bylo projednáváno na několika různých platformách bez jakékoli centrální instance nebo alespoň kontaktu se samotným organizačním výborem. Dělal jsem, co jsem mohl, abych celou tu roztříštěnou diskusi ignoroval, a odmítl se přirozeně jakkoli angažovat. Když přišla Hanna s dlouhými vlasy v ohonu, která měla organizaci večírku v nějakém směru na starost, a ptala se, zda přece jen nemám v úmyslu se zúčastnit, použil jsem Annin starý trik: dokonale ji ignoroval a pokračoval v práci. Dokonce jsem uvažoval, že bych využil i Anninu repliku „Potřebuješ s něčím pomoct?“ Ale když jsem se otočil, abych ji pronesl, byla Hanna už pryč.

12.

Pošesté jsem se v místnosti ocitl s onou příjemnou ženou z recepce. Zcela neplánovaně.

Po dlouhém váhání jsem se nakonec rozhodl, že se vánočního večírku zúčastním, jelikož jsem si uvědomil, že značný objem informací neformálního charakteru má sklon bujet právě během podobných společenských událostí.

„Tak jsi přece přišel,“ konstatovala Hanna s vlasy do ohonu, když jsem vykročil z výtahu a spatřil, jak se celá kancelář proměnila.

Všude visela prostěradla a různé textilie. Světlo bylo ztlumené. Nebylo dobře vidět. Nejprve jsem jí ani nechtěl odpovídat. Hanna s ohonem patřila k ženám, které nemají nikdy daleko ke smíchu a dokážou celé hodiny brebentit, aniž by řekly cokoli smysluplného. Tento typ lidí se v zásadě snažím ignorovat, pokud to jen trochu lze. Prostě si je odmyslím. Rozhodnu se, že neexistují. Také mi to nepřipadalo, jako zrovna nejpříjemnější způsob, jak přivítat hosta. Obzvláště, když byla jednou z organizátorek. Nakonec jsem se rozhodl odpovědět stručně.

„Ano.“

„Já jen, že jsi nedal vědět,“ podotkla.

Chvíli mlčky stála a dívala se na mě. Opětoval jsem klidně a věcně její pohled, dokud nepokračovala.

„No co, nějaký talíř se snad najde,“ dodala tónem, který měl naznačovat, že ji to obtěžuje.

Už dávno jsem pochopil, že takovýto odmítavý postoj mívá často sexuální podtext. Takto pomýleně totiž ženy v jejím věku ke stejně starým mužům přistupují. Obzvlášť pokud se setkají s určitým nezájmem. Řekl bych, že to souvisí s hrou na status a s neochotou projevit podřízenost. Jakási emancipace, snad feminismus? Ženy z mé generace musejí vždy nejprve dokázat, že jsou stejně silné, než svým scestným stylem můžou dát najevo svou oddanost.

Nemínil jsem se tím nechat vyvést z míry.

Vzal jsem si sklenici modravého míchaného nápoje bez chuti, který provokativně ladil s mými návleky. Okamžitě jsem seznal, že brzy bude nutné pořídit si přezůvky. Zároveň mi nepřipadalo, že by ten večer ostatní hosté na pravidlo s návleky nějak důsledně dbali. Někteří měli na nohou zcela určitě tytéž boty, ve kterých přišli. Obešel jsem si šéfovu prosklenou kancelář a pokoušel se v tom mumraji zahlédnout jeho nohy, ale neviděl jsem ho.

Nejspíš nebyl přítomen, vždyť i prostory byly předělané tak, že by k tomu jakýkoli nadřízený pravděpodobně jen těžko mohl udělit svolení. Prostěradla byla ke stěnám připevněna sponkovačkou, která je jistě poškodila. Tiskárny, telefony a další elektronické vybavení bylo přikryté způsobem, který byl z hlediska požární bezpečnosti nevhodný. Kdoví jestli nezablokovali i některý z únikových východů?

Odkudsi z přehrávače se ozývaly koledy, ale nepodařilo se mi určit místo, odkud zvuk přichází.

Lidé postávali v hloučcích a poměrně hlasitě se bavili jeden přes druhého. Bylo zřejmé, že jsou všichni uvolněnější než obyčejně. Dokonce i John se účastnil těchto nezávazných rozhovorů, které se buď točily kolem hrozby zrušení úřadu či se týkaly běžnějších témat, jako je rodina, děti a fotbal.

Od jednoho konce stěny ke druhému visel dlouhý světelný řetěz. Měla to být asi vánoční dekorace, ale celé to bylo provedené amatérsky a nepůsobilo to nijak zvlášť pěkně.

Procházel jsem se mezi lidmi, kteří se mě všemožně snažili oslovit, a nuceně tak navázat rozhovor. Podle očekávání se jednalo o zcela nepřínosnou společenskou událost.

Venku dál padal sníh a já se po chvíli zabořil do jednoho ze dvou kožených křesel, která stála hned u okna, hlavně proto, abych zjistil, jak se v nich sedí. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodl, že už půjdu, přišla recepční a usadila se do křesla vedle mě. Vypadala čistě a upraveně. V jedné ruce držela dvě sklenice vína a ve druhé papírový ubrousek. Usmála se na mě, přesně jako to dělávala každé ráno, a já se zeptal, proč tu je, vždyť se nejedná o její oddělení?

„Já vím,“ odpověděla trochu ostýchavě. „Většinou takhle chodím. Dostávám pozvánku na všechny večírky. Asi si říkají, že sama žádné vlastní oddělení nemám.“

Rychle jsem to v duchu přepočítal.

„Okamžik, to máme… nějakých osm oddělení?“

„Po pravdě devět,“ zasmála se. „Údržba mě taky zve.“

„To není spravedlivé,“ řekl jsem, ale ona se jen smála.

Vzala zmuchlaný ubrousek a otírala si spodní lem šatů.

„Polila jste se?“ zeptal jsem se.

„No, já zrovna ne,“ odvětila. „Trocha pití mi nešťastnou náhodou skončila na šatech. Tyhle skvrny vůbec nejdou dolů. Obzvlášť po nějaké době.“

Chvíli jsme tiše seděli, zatímco si otírala šaty. Po chvíli ke mně vzhlédla.

„Mimochodem, já jsem Margareta.“

„Aha,“ já na to a napadlo mě, že bych měl říct ještě něco.

Podívala se na mě, jako by čekala nějakou odezvu, ale co jsem měl odpovědět? Co jsem k jejímu jménu mohl asi tak poznamenat? Jmenuje se Margareta. Aha? Dobře. Pěkné jméno.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Lidé se smáli a začali se chovat značně hlučně. Tu a tam se ozval výkřik. V křesle se nesedělo ani zdaleka tak pohodlně, jak jsem očekával. Trochu jsem se zavrtěl, abych se lépe uvelebil. Na stolku mezi mnou a Margaretou stála velká mísa s vánočními cukrovinkami. Hleděl jsem na ně a uvažoval, jestli mám chuť.

„Ten světelný řetěz není nic moc,“ pronesl jsem po chvíli a ukázal na stěnu.

„To ne,“ zasmála se Margareta. „Mám dojem, že ho tam věšel Jörgen.“

„Aha,“ řekl jsem. „Co vy všechno nevíte.“

Znovu se zasmála. Ten smích, kromě toho, že signalizoval jistý zájem o mou osobu, ve mně vzbuzoval dobrou náladu. Bylo vidět, že je lehce opilá, díky čemuž působila tak nějak tělesněji. Vybavila se mi Marilyn Monroe. Ale to nevadí, říkal jsem si v tu chvíli.

Vzala jednu ze sklenic a trochu upila.

„Nedáte si skleničku?“ zeptala se a podala mi druhou.

Zavrtěl jsem hlavou a natáhl se k míse se sladkostmi. Vybral jsem si bonbon a chvíli jsem jím koulel po dlani.

Vzpomněl jsem si na jednoho člověka z Dánska, který mě vzal s sebou na flám po barech a chtěl, abychom celý večer pili kořalku. Bylo mi zle ještě dva dny.

„Pojďte raději se mnou,“ vyzval jsem ji, strčil bonbon do kapsy a táhl jsem ji jemně, ale rozhodně k místnosti za toaletami. Tak nějak se zdálo, že tuto iniciativu vítá. Možná i asertivitu tohoto kroku a jeho realizace. Jinými slovy onen poněkud imperativní způsob rozhodování.

Vklouzli jsme za roh z druhé strany zdi s Jörgenovým světelným řetězem. Stiskl jsem zvenku vypínač a ona se zachichotala jako malá dívenka, kterou drsný kluk pouští do svého tajného bunkru.

13.

Do místnosti jsme vstoupili těsně po jedenácté, a když jsme zase vyšli ven, odhadoval bych, že bylo už půl dvanácté. Co se stalo mezitím, je mi dosud v mnoha ohledech nejasné.

Ne že bych byl opilý. Vím, co se stalo, ale nejsem si tak docela jistý, jak to interpretovat.

Dlouho jsme zůstali stát před zrcadlem. Dotýkala se mě. Také já se jí dotýkal, ale bylo to, jako by si mé paže a ruce přitáhla kolem sebe a vedla je. Jako při tanci. Nemusel jsem pohnout jediným svalem. Ona to udělala za mě. Samozřejmě eroticky, ale nikdy oním oplzlým způsobem, ke kterému věci snadno sklouznou, když se setkají muž a žena. Usmívala se na mě, ale nevybavuji si, že bychom něco říkali.

Měla krásné velké oči a lesklé vlasy. Bylo to nádherné. Cítil jsem se celý unešený.

Když jsme se políbili, jako by ona byla mnou. Já jsem byl já, ale také ona byla já.

Když jsme zase vyšli ven, dlouhou dobu jen stála a hleděla na mě. Okouzlená. Proměněná. Jako bych jí právě ukázal něco docela nového. Něco velkolepého. Něco, na co nebyla tak docela připravená a s čím si neuměla poradit. Otočila se a odcházela. Jak jsem pochopil, šla rovnou domů.

Já tam ještě chvíli zůstal stát a cucal bonbon.

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.