STRÁŽCI PEČETI – KNIHA ČTVRTÁ

Lucie Navrátilová

Ukážka z elektronickej knihy

COPYRIGHT

Autor: Lucie Navrátilová

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2015

ISBN:

978-80-7512-146-2 (ePub)

978-80-7512-147-9 (mobipocket)

978-80-7512-148-6 (pdf)

SORENOVA VZPOURA

Soren stál s rukama založenýma na prsou a skrze mříže pozoroval Gariana, který ležel na boku na holé zemi. Oči měl zavřené. Jeho tělo se už před nějakou chvíli přestalo třást a teď sebou jen občas trhnul. Soren na něj měl obrovskou zlost za tu zradu, kterou mu provedl. Chtěl ho nenávidět a přát si, aby trpěl. Ale když ho teď viděl, nepřinášelo mu to to zadostiučinění, které očekával. Naopak, v žaludku měl nepříjemně svíravý pocit. Viděl, že Garian je na tom zle – Charles zacházel příliš daleko. Čekal, až Vallence splní svoji část dohody a přinese mu Pečeť, ale čekal příliš dlouho.

Věděl, že Vallence byla v Icailu. Věděl, že chtěla vidět Gariana, a věděl, že na něj si ani nevzpomněla. Bolelo ho to a měl na sebe zlost. Měl zlost, že je tak slabý. Soucítí s přítelem, který ho zradil, a trápí se kvůli holce, která o něj už dávno nestojí, jen neměla to srdce mu to říct. Měl by jí pustit z hlavy a myslet na Venéficu. Ta o něj zcela zjevně měla velký zájem. Dala mu to jednoznačně najevo hned tu první noc, co spolu strávili. Jenže přestože byla krásná, zábavná, chytrá a její společnost si užíval, něco jí chybělo. Možná byla uvnitř moc chladná, možná jí chyběla nějaká přirozenost a divokost… a nebo to možná prostě jen nebyla Vallence. Měl toho dost.

Otočil se na patě a zamířil zpět do svých pokojů. Když vešel, prudce za sebou zabouchl dveře. Měl dojem, že celou dobu hrál světu šaška. Dělal jen to, co mu ostatní říkali, protože věřil, že jinak to nejde, ale kam ho to přivedlo? Nikdo ho nebral vážně. Nikdo ho nerespektoval. Byl jenom loutkou, se kterou si Charles hrál podle vlastního uvážení, podle vlastních rozmarů. Jako by nikoho nezajímalo, co cítil. Jako by všichni zapomněli, že i on je člověk a má sny a přání!

Sám pro sebe se zamračil. Sny a přání… Jediné, co si kdy přál, bylo se jednoho dne stát králem, být zase svým vlastním pánem a oženit se s Vallence. Najednou pochopil, že mu vlastně celou tu dobu vůbec nešlo o trůn. Šlo mu o svobodu. Věřil, že když se stane králem, bude svobodný. A pak přišlo to pochopení, jak se věci skutečně mají. Bylo to, jako kdyby mu někdo na obličej vychrstnul kýbl ledové vody a on se konečně probudil. To, že se stane králem, mu svobodu nepřinese. Bude stejnou loutkou, jakou byl doposud. Stejně s ním každý bude dál mávat a nikdo ho nebude brát vážně. Všechna rozhodnutí za něj bude dělat Charles, tak jako tomu vždycky bylo. A ne proto, že by to bylo potřeba nebo proto, že by to pro něj bylo dobré – jednoduše proto, že Charles chtěl mít moc ve svých rukách.

Opřel se dlaněmi o psací stůl a sklonil hlavu. Bylo mu na zvracení. Jak to, že mu to dochází všechno až teď? Jak to, že za celé ty roky nepochopil, co se kolem něj dělo? Copak byl slepý?

Ale s tím je konec. Byl unavený z toho, jak s ním všichni zacházeli. Byl unavený z toho, jak vypadal jeho život a jak měla vypadat jeho budoucnost. A snad nejvíc ze všeho byl unavený ze vší té sebelítosti, ve které se utápěl celé roky. Tohle přece nebyl on! Uhodil pěstí do stolu.

„S tímhle vším je konec,“ řekl nahlas.

Otevřel vyřezávanou dřevěnou krabici, která stála uprostřed stolu mezi psacími potřebami a obsahovala dopisy od Vallence – všechny, co mu napsala od chvíle, kdy odjela z Lykeony. Vždycky si je vozil s sebou, ať byl v Lykeoně nebo v Icailu, vždycky ležely na jeho stole, aby se k nim mohl vrátit, když ho přemohl smutek. Jen další důkaz jeho hlouposti!

Vzal dopisy a došel ke krbu. Oheň zesílil na maximum a všechny dopisy do něj hodil. Pozoroval, jak hoří. A cítil bolest, ale zároveň úlevu. Jak plameny ničily listy popsané vzpomínkami, měl dojem, jako by se odpoutával od svého starého života. Jako by z něj tíha starých slibů a závazků opadávala.

„Zprošťuju tě tvého slibu,“ řekl tiše. „Nic mi nedlužíš a já nedlužím nic tobě.“

Potřeboval to říct nahlas. I když to nebylo totéž jako říct to Vallence do očí, jemu to pomohlo, protože se tím sám osvobozoval od svých naivních očekávání. Venéfica měla pravdu – potřeboval to teď všechno nechat jít a stát se pánem svého života. Věděl, co bylo v Revoně špatně – slýchával to od dětství. A věděl, že teď je konečně připravený to změnit. Charlesovo vedení nebylo zdaleka jenom špatné. Naučil se spoustu věcí. Jeho trénink byl téměř identický s tréninkem generálů, jenom s větším důrazem na politiku, diplomacii, řečnictví a argumentaci.

Byl připravený ucházet se o trůn. A především byl připravený se osvobodit.

Rozhodl se okamžitě. Vyrazil za Charlesem. Věděl, že zrovna probíhá porada generálů a přišlo mu to více než vhod. Když vešel bez zaklepání do poradní síně, oči všech sedmi generálů, Corrin, Charlese a jeho dvou vlků se na něj mlčky upřely.

„Chci se začít účastnit vašich porad,“ řekl Soren rozhodně do hrobového ticha. „Jsem plnoletý a jako budoucí král potřebuju vědět, co se děje a moci se k tomu vyjádřit.“

Všichni přítomní se otočili k Charlesovi, který se opřel do křesla a s přivřenýma očima a lehkým úsměvem si prince zamyšleně měřil. Potom ukázal na volnou židli po své pravé straně, na které obvykle sedával Garian.

„Posaď se,“ řekl a otočil se na Arrgise. „Pokračuj.“

„O Oliverovi není možné nic zjistit. Čekali jsme, jestli se v reakci na výzvu správců neobjeví někde nějaký nečekaný pohyb, ale nic. Sledujeme i cesty kolem Asylie, ale nezaznamenali jsme nic neobvyklého. Zdá se, že budeme muset zkrátka počkat, až se Oliver objeví na prezentaci v Calethonu,“ dodal Arrgis.

Soren se mezitím posadil a přisunul blíž ke stolu. Byl překvapený, uprostřed jakého tématu se to ocitl. Tolik věcí, které se ho bezprostředně týkaly, se do dnešního dne řešilo za jeho zády!

„Jak víme, že není Oliver mrtvý?“ nadhodil Aggson. „Celé roky o něm nikdo neslyšel ani ťuk.“

Charles zavrtěl hlavou.

„Ne, Marion by svůj život nedala jen tak. Skryla Olivera na bezpečném místě. Princ stále žije. A Arrgis má zřejmě pravdu – budeme muset počkat až na jeho prezentaci v Calethonu.“

„Co když se nepřihlásí?“ nadhodil Soren.

„Tím líp pro tebe,“ usmál se Charles. „Ale obávám se, že to se nestane. Otázka je, co dělat, až se přihlásí.“

V místnosti na okamžik zavládlo ticho.

„Chceš ho nechat zabít?“ zeptal se opatrně Soren, který si nebyl jistý, jestli správně rozumí otázce.

„Teď pro to může být optimální chvíle, můj pane,“ ozval se Ulrik. „Měli bychom využít toho, že zatím nemáme k nikomu žádné závazky. Jakmile bude vyhlášena volba, budou kandidáti nedotknutelní.“

„Souhlasím s Ulrikem,“ přikývl Aggson. „Když zničíme Pečeť a odstraníme Olivera, nebude Sorenovi nic stát v cestě. Takže si osobně myslím, že čím dřív se ho zbavíme, tím líp.“

Soren se zamračeně otočil na Charlese a viděl, že ten nevypadal přesvědčeně.

„Z mého pohledu to není dobrý nápad,“ řekl a většina přítomných na něj vrhla překvapený pohled.

„Je to pro tvoje vlastní dobro,“ připomněl mu Aggson.

„To si nemyslím,“ odpověděl Soren klidně. „Chci, aby mě jako krále respektovala celá Revona, ne jenom lesní kmeny. Když zabijete mého bratra, stanu se králem proto, že nebude jiná možnost. To mi ničí respekt nezaručí. Chci vyhrát královskou volbu tradičním způsobem – s dodržováním všech pravidel.“

„A když nevyhraješ?“ zeptal se Aggson.

Soren mu věnoval chladný pohled.

„Když nevyhraju,“ řekl pomalu, „tak zřejmě ta léta tréninku a instrukcí nebyla k ničemu. Máš tak slabou víru ve váš vlastní vzdělávací systém, nebo ve mě?“

Aggson se pousmál, ale neřekl nic.

„Takže co navrhuješ?“ zeptal se Charles.

„Abychom si přestali lámat hlavu s mým bratrem a radši udělali všechno pro to, abych královskou volbu vyhrál já.“

Charles mu chvíli hleděl upřeně do očí a Soren se ze všech sil soustředil, aby ten intenzivní pohled vydržel a neuhnul očima. Nakonec Charles řekl:

„Zrovna jsi mě přesvědčil, že tohle řešení může fungovat.“

Soren se usmál.

„Dobrá, přátelé, je tedy rozhodnuto. Olivera vypusťte z hlavy. Corrin, chci, abys připravila plán Sorenovy prezentace v Calethonu. Zítra večer budu mít tvůj návrh na stole.“

„Jak si přeješ,“ přikývla Corrin.

„Pokud nikdo už nemá nic dalšího, dnešní schůze je u konce,“ řekl a všichni se pomalu začali zvedat.

Soren také vstal, ale Charles mu položil ruku na rameno.

„Ještě chvíli zůstaň,“ řekl. Čekali, až všichni ostatní z místnosti odejdou.

„Jsem ochotný tě od dnešního dne brát jako plnohodnotného člena své rady. Budeš mít přístup ke všem informacím, budeš znát naše plány a strategie. Ale chci mít jistotu, že chápeš, co to znamená.“

„Já tě nezklamu tak jako Garian,“ odpověděl Soren rozhodně. „Naše zájmy jsou stejné a můžeš počítat s mojí loajalitou. Všechno, co umím, umím od tebe. Na to nikdy nezapomenu.“

Charles pokýval hlavou.

„Jsem rád, že to říkáš. Buď ale připraven i na to, že v tomto kruhu se často budou řešit věci, které mohou být v rozporu s tvými morálními hodnotami. V rámci boje za vyšší dobro je často potřeba něco obětovat. Nečekám, že budeš souhlasit se všemi mými rozhodnutími. Ani není mým cílem dělat rozhodnutí, se kterými všichni souhlasí. Během porady se můžeš volně k čemukoliv vyjádřit – můžeš přijít s jakoukoliv námitkou proti komukoliv, i proti mně. Někdy jsou naše diskuse trochu ostřejší, ale všichni znají pravidla. Ve chvíli, kdy učiním rozhodnutí, je toto rozhodnutí definitivní. Všechny konflikty a rozdílnost názorů zůstávají uvnitř této místnosti. Každý, kdo vychází ven z těchto dveří, ví, že rozhodnutí, které jsem učinil, je jeho rozhodnutí a bude za ním stát. Ne, že ho bude tolerovat. Bude ho hájit jako svoje vlastní. To, že jsme přes velké odlišnosti zcela jednotní, nám dává obrovskou sílu. Garian nás svým chováním oslabil. A já nedovolím, aby se to opakovalo.“

Soren přikývl.

„Rozumím. A můžeš si být jistý, že já jeho chyby opakovat nebudu.“

„Dobře. A pak mám pro tebe ještě jednu otázku. Královská volba nebude nic jednoduchého. Úkol nebo úkoly, které vám správci uloží, budou postavené tak, abyste si ty i tvůj bratr sáhli na dno. Budeš tedy bojovat se svým bratrem a ještě k tomu sám se sebou.“ Krátce se odmlčel a pozoroval výraz v Sorenově tváři. „Jsi na to připraven?“

Soren se zhluboka nadechl.

„Jsem připraven,“ odpověděl pevně.

Zatímco Charles mluvil se Sorenem, Aggson a Corrin stáli u jednoho z oken na chodbě a čekali, než se všichni ostatní vzdálí tak, aby mohli mluvit.

„Ta zatracená dohoda s Vallence mi pije krev,“ zavrčel Aggson tiše. „Jestli ta holka uspěje, bude mít u Charlese zase otevřené dveře.“

„Přestaň myslet na svoje zájmy,“ odpověděla Corrin chladně. „Zničení Pečeti je důležitější než tvoje touha po pomstě.“

„Tobě se to lehko řekne,“ ušklíbl se Aggson. „Měl jsem ji zabít, když jsem měl možnost,“ dodal.

„Nebuď blázen,“ zamračila se Corrin. „Vallence teď je teď náš spojenec, ať se ti to líbí, nebo ne. Charlesovy zájmy jsou přední.“

„Jsem zvědavý, jestli Miras bude tvůj názor sdílet, až mu o té dohodě povíš.“

„Miras se musí přizpůsobit tak, jako my všichni. Teď je hlavní dostat Sorena na trůn. Příležitostí pro zničení Vallencina týmu a prosazení Mirase do Rady Archivu bude ještě dost.“

DOBRÁ RADA NAD ZLATO

Jakub strávil poslední dvě hodiny ve stájích kartáčováním koní. Inina ruka v Asylii chyběla (nemluvě o Štěpánovi, který teď trávil většinu času zíráním do zdi), proto se rozhodl s prací pomoci. Doufal, že si tím vyčistí hlavu, ale stejně celou dobu přemýšlel, co udělat s Pečetí. Jenže se nemohl k ničemu dobrat.

Když přišel čas večeře, šel do jídelny. Tentokrát se ale neposadil ke stolu spolu s ostatními, ale vzal si s sebou jídlo na zem k ohništi. Cítil, že ho Arton od stolu pozoruje, ale ignoroval ho.

„Přesně tady sedával tvůj otec,“ poznamenal Simon s úsměvem. „Můžu?“ zeptal se, když k němu Jakub zvedl oči. Jakub přikývl a Simon se posadil vedle něj.

„Chápu, proč jsi na nás naštvaný,“ řekl. „A chci, abys věděl, že naším cílem nebylo tě využít. Ale pomoci ti, aby sis vzpomněl, kdo jsi, a dostat tě zpět na naši stranu.“

„Já to chápu,“ řekl Jakub. „A na tebe nejsem naštvaný,“ dodal a koutkem oka se podíval na Artona.

„Arton jenom plnil příkazy. Neměj mu to za zlé.“

„Když se příkazy stanou důležitějšími než závazky k přátelům, ztrácíme sami sebe,“ poznamenal Jakub smutně. „Arton, kterého jsem znal, by tohle nikdy neudělal. Řekl by mi pravdu. Na nic by si přede mnou nehrál.“

„Arton, kterého jsi ho znal, prožil mnoho temných let od chvíle, kdy se vaše cesty rozdělily. A pochopil, že někdy je potřeba upřednostnit povinnost před srdcem.“

„Tím se ale z našich rozhodnutí vytrácí lidskost. Jak potom víme, co je správné?“

„Některé volby jsou těžké. Když je hodně ve hře, málokdy je jedna zcela správná cesta. Většinou je potřeba vždycky něco obětovat.“

Jakub zůstal zaraženě zírat do ohně. Potom s povzdechem zavřel oči a sklonil hlavu.

„Já jsem pokrytec,“ zamumlal. Otočil se na Simona a setkal se s jeho zkoumavým pohledem.

„Můžeš mi věřit,“ řekl Simon tiše, když viděl, jak Jakub zápasí s pochybnostmi.

Jakub vytáhl z kapsy Pečeť a ukázal ji Simonovi. Viděl, jak se Simonův výraz změnil. Potom řekl:

„Charles ví, že mám Pečeť já. Chce, abych mu ji vydal. Když to neudělám, popraví Dominika.“

Simon strnul a na okamžik se v jeho očích objevil strach. Okamžitě ale zase zmizel a jeho výraz se znovu stal nečitelným.

„Tak se Charles k Dominikovi přece dostal,“ poznamenal. „Co budeš dělat?“

„Já nevím,“ zavrtěl Jakub hlavou a znovu si strčil Pečeť do kapsy. „Byl jsem tam, když princové uzavřeli dohodu. Chtěli mít jistotu, že Revona dostane vládu, kterou přijmou jak příznivci Marion, tak příznivci Charlese. Chtěli udělat to, co je správné. A já jsem přísahal, že budu Pečeť chránit, ať to stojí, co to stojí. Jenže když tu přísahu dodržím, zaplatí za to můj otec životem. Takže bych udělal přesně to, co odsuzuju u Artona – zvolil bych povinnost namísto srdce.“

Simon ho mlčky pozoroval.

„Já nevím, co mám dělat,“ pokračoval Jakub bezradně. „Mám strach, že když dovolím Charlesovi, aby Pečeť zničil, dojde k tomu, o čem Oliver mluvil – že ať vyhraje kdokoliv, druhá strana ho nepřijme. A Revona bude znovu v chaosu. Potom na to doplatí spousta jiných lidí. Moje rodina už je rozbitá. Co když se kvůli mému špatnému rozhodnutí rozbijí desítky dalších? Nikomu bych nepřál ztratit to, co jsem ztratil já. Poslední nadějí této země je sjednocení rukou nejvyššího krále. A já mám v kapse tu nejmocnější kartu. Já!“ zopakoval s hořkým smíchem. „Ani pořádně nevím, kdo jsem.“

„Že nevíš, jaké používat jméno, neznamená, že nevíš, kdo jsi,“ řekl Simon.

„Poraď mi, co mám dělat,“ řekl Jakub tiše. „Prosím.“

Simon zavrtěl hlavou.

„Jakube, já v tomhle nejsem úplně objektivní…“

„Já vím. Sloužíš Marion. V tvém zájmu je, abych dal Pečeť tobě. Ale taky věřím, že ti záleží na Dominikovi. Máš podobné dilema jako já. Proto chci vědět – jak by ses rozhodl ty?“

Jakub sledoval, jak se Simon se zaťatými pěstmi zadíval do plamenů.

„Výměnou za Dominikův život bych Charlesovi Pečeť vydal,“ řekl potom. Jakub se překvapeně zamračil.

„Ale je to tvoje rozhodnutí,“ dodal Simon se sklopenou hlavou. „Ty jsi strážce Pečeti. Nikdo jiný nemá právo to rozhodnutí udělat za tebe.“

Jakub s povzdechem svěsil ramena.

„Nikdy by mě nenapadlo, že když má člověk velkou zodpovědnost, tak se cítí tak sám,“ poznamenal. Simon se na něj otočil s překvapeným výrazem a Jakub měl v tu chvíli pocit, že jeho poznámka měla daleko větší dosah, než si uvědomoval.

„Ty ale nejsi sám,“ řekl Simon po chvíli. „Máš kolem sebe přátele, kterým můžeš věřit. Jen si je k sobě musíš pustit.“

„Jak poznám, komu můžu věřit?“

„Jak jsi poznal, že můžeš věřit mně?“ pousmál se Simon.

Jakub pokrčil rameny.

„Já nevím. Prostě mám pocit, že přes to, že máš svoje vlastní cíle, ti nejsem úplně ukradený.“

„Hezky řečeno,“ zasmál se tiše Simon. „Ale nejsem jediný, komu na tobě záleží. Pro Artona jsi důležitější, než si myslíš.“

„Arton na mě vždycky žárlil,“ podotkl Jakub hořce.

„To neznamená, že tě nemá rád. I pro něj je to těžké. Celé roky jsi mu chyběl a současně se snažil osvobodit se z tvého stínu. A teď je šťastný, že jsi zpět, a současně má strach, že o to místo, které si během tvé nepřítomnosti vybudoval, zase kvůli tobě přijde.“

„Já mu přece nechci nic brát,“ zamračil se dotčeně Jakub.

„Někdy se dějí i věci, které nechceme. Pokud si Marion bude mít vybrat mezi tebou a Artonem, vždycky si vybere tebe. A Arton to ví.“

„Naštěstí si nebude muset vybírat,“ řekl Jakub rozhodně.

V tu chvíli vešel do místnosti Kryštof, rozhlédl se a vyrazil k Simonovi rychlým krokem. Jeho výraz byl velmi vážný.

„Simone,“ řekl a podal mu svitek, na kterém se houpala pečeť se znakem správců. Simon vstal a svitek vzal do ruky. Rozevřel ho a rychle přečetl. Potom pokýval hlavou. Podíval se Kryštofovi do očí a položil mu ruku na rameno.

„Věděli jsme, že to přijde. A i když to přišlo dřív, než jsme chtěli, jsme připraveni,“ řekl rozhodně.

Potom se otočil zpátky na Jakuba.

„Někdy je potřeba upřednostnit povinnost před srdcem. A někdy srdce před povinností. Věřím, že se rozhodneš správně,“ řekl a potom s Kryštofem svižným krokem odešel ze sálu pryč. Arton je následoval. Když procházel kolem Jakuba, věnoval mu letmý pohled.

Jakub se za nimi ještě chvíli díval. Měl pocit, že mu Simon moc nepomohl. Ale nakonec, jak mu v tomto mohl někdo poradit? Nikdo nestál v jeho stopách. Dobrá rada je zkrátka nad zlato.

TREST Z MILOSTI

Arrgis vešel do Charlesových komnat a zůstal stát za dveřmi, aby vyčkal na vyzvání svého velitele.

„Co se děje?“ zeptal se Charles, aniž zvedl pohled od stolu, u kterého seděl. Z jeho tónu generál ihned poznal, že nebyl v dobré náladě.

„Můj pane, přišel jsem ohledně tvého syna.“

Charles se opřel do křesla a zvedl ke generálovi pohled. Kývl na něj, aby se přiblížil.

„Musíš se rozhodnout, jak s Garianem naložit. Nemůžeš ho v té cele držet o moc déle,“ pokračoval Arrgis.

„Zůstane tam, dokud mi Vallence nepřinese Pečeť,“ odpověděl Charles nevzrušeně.

„Můj pane…“

„Už jsem se rozhodl,“ přerušil ho Charles jen nepatrně důraznějším hlasem. Arrgis zůstal na místě stát s hlavou lehce sklopenou.

„Garian umírá,“ řekl, „už je v té cele příliš dlouho.“

Charles se sotva znatelně zamračil a sevřel pravou ruku v pěst. Chvíli přemýšlel.

„Ať ho odvedou na ošetřovnu. Bude u něj neustále stráž,“ řekl. Arrgis přikývl a odešel. Vzal čtyři vojáky a zamířil s nimi do vězení. Když vešel do izolované cely, Lovell ležel na zádech na zemi. Byl v bezvědomí.

Generál si klekl vedle něj a položil mu prsty na spánky. Garian unaveně otevřel oči a pousmál se.

„Možná by sis přál, abych byl někdo jiný,“ řekl tiše s úsměvem Arrgis.

„Tebe taky rád vidím, příteli,“ odpověděl Garian. Jeho hlas byl velmi slabý.

„Tvůj otec mě poslal, abych tě odsud odvedl.“

„Na popraviště?“ pousmál se Garian.

„Aspoň jsi neztratil smysl pro humor. Můžeš vstát?“

Garian se pokusil nadzvednout na loktech, ale nepodařilo se mu to.

„Možná bys mě měl nechat umřít,“ zamumlal. „Je mi hrozně.“

„Zase ti bude líp,“ odpověděl Arrgis a kývl na stráže, aby Gariana zvedly.

O několik minut později ho položili na lůžko na ošetřovně a dali mu napít léčivé vody.

„Odpočiň si,“ řekl potom Arrgis a otočil se k odchodu.

„Arrgisi,“ zavolal na něj Garian už o něco silnějším hlasem a převalil se na bok, aby na druhého generála viděl. „Když jsem tady, znamená to, že Vallence splnila svoji část dohody?“

Arrgis chvíli mlčel.

„Jsi tady, protože tak rozhodl tvůj otec,“ odpověděl nakonec.

„Ale vidím, že jsem pořád vězeň,“ poznamenal s letmým pohledem na stráže u dveří. „Tohle opatření je trochu zbytečné, vzhledem k tomu, že si bez pomoci nemůžu ani sednout,“ řekl a znovu se otočil na záda.

Arrgis se jenom pousmál a odešel. Lovell okamžitě usnul. Poprvé po mnoha dnech spal v posteli a ne na ledové zemi. Mnoho následujících hodin se potil a měl zimnici a jeho sny byly temné a roztříštěné.

Když se konečně probudil, v místnosti bylo šero. Jeho tělo ještě nebylo zcela zregenerované a jeho oči byly stále slabé, ale jeho mysli se znovu vracela síla. Proti oknu viděl tmavý obrys svého otce, který seděl na židli kousek od něj. Garian na něj měl zlost kvůli tomu, čím musel projít, a současně jasně cítil, že jeho otec má stále zlost na něj kvůli jeho zradě.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Charles chladně, když viděl, že je vzhůru.

Lovell se pomalu posadil.

„Ptáš se proto, abys věděl, jestli už mě můžeš zase zavřít zpátky?“

Slyšel, jak se otec ve tmě pousmál.

„Teď si hraješ na hrdinu? Není to tak dlouho, co jsi mě prosil, abych tě odtamtud dostal,“ připomněl mu jedovatě.

„A já už jsem se bál, že jsi mě neslyšel,“ odpověděl Garian ledově.

„Slyšel jsem tě moc dobře.“

„Ale nikdy jsi nepřišel.“

„Neměl jsem důvod.“

„Tak proč jsi tu teď? Proč jsi mě nechal z té cely odvést?“

„Protože jsem přišel na způsob, jak tě udržet pod kontrolou, aniž bych tě musel pomalu zabíjet.“

Lovell se zamračil.

„Jaký způsob?“

Charles s pobaveným výrazem ve tváři rozsvítil lampy na stěnách. Kývl na stráže u dveří. Lovell ostražitě pozoroval, jak dva muži došli až k němu, a tázavě se na otce otočil.

„Jaký způsob?“ zeptal se znovu ostřeji.

Muži ho opatrně, ale pevně chytili každý za jednu paži. Lovell se nebránil, protože věděl, že to nemá smysl. Charles vstal a došel pomalu až k němu. V ruce držel stříbrný nákrčník. Stráže Lovella donutili se lehce sklonit a Charles mu umístil nákrčník kolem krku. Pak odstoupil a Lovell se strážím zlostně vytrhl. Pokusil se nákrčník roztáhnout, aby ho mohl sundat. Samozřejmě to nešlo.

„K čemu to je?“

Charles se tiše zasmál a zamířil z ošetřovny pryč.

„Jestli to nechceš zjistit na vlastní kůži, tak ti doporučuju dělat, co ti řeknu. Zůstaneš v Icailu. Nepodnikneš nic bez mého vědomí,“ zavolal, aniž se otočil.

S Charlesem odešly i stráže a Lovell zůstal sám. Znovu sevřel nákrčník v dlaních. Neměl nejmenší tušení, jaký vzorec do něj otec vepsal, ale ať to bylo cokoliv, zřejmě to bylo dost na to, aby se rozhodl nechat ho nehlídaného.

Položil dlaně před sebe na peřinu a zavřel oči. Po chvilce se v nich objevily malé plamínky. Svoji moc tedy používat mohl.

Zaměřil se na Vallence. Cítil ji a cítil, že má stále v krvi jeho esenci. Tentokrát byl ale on příliš slabý na to, aby spolu mohli telepaticky komunikovat. Musel ještě počkat. Znovu si lehl. Chvíli hleděl do stropu.

Přemýšlel, co s ním bude dál. Nechá mu otec jeho funkci nebo ho bude degradovat, popřípadě ho z armády zcela vyloučí? Bylo pro něj těžké si něco tak ponižujícího představit. Ale mimo to mu těžkou hlavu dělaly i jiné věci. Teď, když byl alespoň relativně na svobodě, bylo jen otázkou času, než se znovu setká se Sorenem. Vybavil si jejich poslední rozhovor. Měl dojem, že jednou se na něj Soren přišel podívat do vězení. Nešel ale k němu a nic neřekl. Jen stál za mřížemi a pozoroval ho. Jestli se soucitem, nebo zadostiučiněním to byla otázka.

Alespoň už nemusel lhát. Ta myšlenka ho znovu přivedla k Vallence. Nechtěl na ni myslet, dokud s ní nemohl mluvit. Bolelo ho to u srdce. Chyběla mu víc, než dokázal snést, a měl strach. Strach, že ať už ten nákrčník má dělat cokoliv, pokud otci umožňoval nějakým způsobem kontrolovat jeho aktivity, zřejmě to znamenalo, že jestli Vallence Pečeť nepřinese, jen tak ji neuvidí.

S těmito myšlenkami se propadl do dalšího neklidného spánku.

Ve snu viděl Vallence, jak stojí na jedné z calethonských teras. Zavolal na ni a rozběhl se k ní. Překvapeně se otočila, a když ho viděla, chtěla se rozejít k němu. Pak se ale zarazila. Zůstala stát na místě. Zamračeně se podívala do vlastní dlaně, ve které držela zlomenou Pečeť. Když k němu znovu zvedla oči, byly plné strachu.

Lovell chtěl jít k ní a uklidnit ji, že to bude v pořádku, ale nemohl se hnout z místa. Potom za zády ucítil otcovu přítomnost.

„Selhala jsi,“ řekl Charles, a když se Garian otočil, viděl v otcových očích zelené světlo. Charles se pomalu rozešel k nim.

„Uteč!“ zavolal Garian na Vallence, ale ta se nehnula z místa.

Otec ale nešel k ní, šel k němu. Chytil ho zezadu za vlasy a srazil na kolena. A pak mu bez varování podřízl krk. Vallence vykřikla a chtěla si rukama zakrýt obličej, ale pak viděla, že její ruce jsou celé od krve – jeho krve.

Vallence se probudila do šera obývacího pokoje. Tváře měla mokré od slz a srdce jí bušilo až v krku. Dech se jí zadrhával v plicích, jako kdyby běžela o život. Sedla si a opřela obličej do dlaní. Snažila se vyhnat z hlavy obrazy ze snu, který právě měla. Pod srdcem cítila obrovskou bolest, která ji ochromovala. Opakovala si, že to byl jenom sen, že Charles by Garianovi nikdy neublížil.

Thomas, Dragan, Jakub a Tiessa byli v kuchyni a večeřeli. Vallence potřebovala nějaký čas pro sebe, tak si šla číst do obýváku, než usnula na gauči. Cítila se bezradná. Jakub se stále o vydání Pečeti naprosto odmítal bavit a ona se už několikrát přistihla, že přemýšlí, jak ho k tomu donutit. Ujišťovala sama sebe, že za to může Garianova moc, že ona by nikdy o ničem takovém neuvažovala, ale přesto ji to děsilo.

Viděla, jak na ni ostatní vrhali starostlivé pohledy a chodili kolem ní po špičkách, aby ji náhodou nerozrušili a ona je omylem všechny nezabila. Už ji to unavovalo.

Když se uklidnila, znovu si lehla a zavřela oči. Poslouchala vzdálené zvuky projíždějících aut a tlumený hovor z kuchyně.

Najednou zbystřila. Něco bylo špatně. Aniž tušila proč, žaludek se jí sevřel strachy. Před očima ji probleskl obraz zasněženého lesa. Skupina vlkodlaků běžela mezi stromy. Něco lovili. Obraz zmizel stejně nečekaně, jako se objevil. Nedávalo jí to smysl.

A pak ucítila záchvěv Brány z předsíně. Otevřela oči a posadila se zrovna ve chvíli, kdy do obýváku vběhli čtyři Charlesovi vojáci, a slyšela, jak další vrazili do ostatních místností.

Seskočila z gauče. V tu chvíli ucítila další chvění a ona pochopila, že někdo umístil do prostoru propojovací znamení. Její nohy nedopadly na koberec, ale do hlubokého sněhu.

KREV NEVINNÝCH

Vallence se rychle rozhlédla. Stála uprostřed lesa osvíceného ostrým světlem měsíce v úplňku. Byla v tílku a kraťasech od pyžama, bosá, téměř po kolena ve sněhu. Díky Garianově moci naštěstí chlad sice cítila, ale nevadil jí. Byl to zvláštní pocit. Kousek od ní stáli čtyři Charlesovi vojáci a o kus dál viděla pohybující se stíny několika dalších.

„Najděte toho kluka,“ ozvalo se odkudsi ze stínů, „vy se postarejte o ni.“

Část vojáků se okamžitě proměnila ve vlky a zmizela mezi stromy. Šest jich ale zůstalo na místě několik metrů od ní. Sledovali ji agresívním pohledem a pomalu ji v kruhu obcházeli. Val si je pobaveně změřila a pousmála se. Pak rozpažila a bez sebemenší námahy vytvořila takovou tlakovou vlnu, že vojáci odletěli několik metrů od ní a zůstali ležet na zemi v bezvědomí.

Příliš se ale neradovala, bylo jí jasné, že velitel je obětoval, aby ji zdrželi. I když zřejmě doufal, že se jim to bude dařit o něco déle. V každém případě času moc nezbývalo. Ve vlčí podobě najdou Jakuba velice rychle.

Za sebou uslyšela tiché kroky. Thomas.

„Jdou po Jakubovi,“ řekl klidným hlasem.

„Já vím. Kdo pověsil znamení – ty?“

Thomas zavrtěl hlavou.

„Musel to být někdo z nich. Přenesli si nás na své území, aby limitovali naše zdroje.“

„To se jim povedlo. Můžeme ho shodit?“

„Asi by to nebyl problém, ale…,“ zaposlouchal se, „rozhodili transformační síť.“

Val se rozhlédla.

„Cítím je. Můžu je zničit.“

„Ne! Mohla bys omylem zabít někoho z nás. Nechci, abys tu moc používala, neumíš ji pořádně ovládat. Najdi Jakuba, já vyrazím po jejich stopě,“ řekl Thomas, a aniž čekal na její odpověď, proměnil se a zmizel mezi stromy.

Val se nesouhlasně zamračila, ale poslechla ho. Uvědomila si, že to je vlastně poprvé, co s nimi byl Thomas v akci. I ona se proměnila a nasála pachy ve vzduchu. Jakuba poznala během chvilky… i to, že byl paralyzovaný strachem. Kdokoliv pověsil znamení, použil rozložení na větším prostoru, aby je rozdělil – mohla jenom doufat, že Jakub se ocitl co možná nejdál od svých pronásledovatelů. V duchu zaklela – tak jako tak bude až příliš snadnou kořistí.

Jakub si zacpal uši, když něco kolem silně zarezonovalo, a na vteřinu zavřel oči. Když je znovu otevřel, byl v lese. Zmateně se rozhlédl. Pantofle měl plné sněhu. Založil si ruce na prsou a téměř okamžitě se začal třást a drkotat zuby. Přišlo mu, že musí být tak deset pod nulou.

Neměl tušení, co se stalo. Zřejmě se ocitl v Revoně, ale nechápal jak, ani neměl ponětí o tom, kde jsou ostatní… zejména ti, co je napadli. Rozhlédl se kolem, ale nikoho neviděl. Měsíc vrhal silné bílé světlo, ale stromy rostly hustě a házely na sníh hluboké černočerné stíny. Po chvilce usilovného zírání do hloubky lesa začal mít Jakub dojem, že v kontrastech vidí i věci, které tam vůbec nebyly… triky světla a stínů. Zaposlouchal se v naději, že to mu pomůže víc. Ale slyšel jen vlastní dech a zrychlený tep, který mu bubnoval v uších. Stál několik minut zcela paralyzovaný – sám nevěděl, jestli zimou, nebo strachem. A pak vzduch prořízlo vytí – vzdálené, ale ne tolik, jak by se mu líbilo.

Rozeběhl se. Utíkal, jak jen v pantoflích a hlubokém sněhu mohl. Každý nádech ho bolel v plicích. Zakopával o skryté kořeny, padal a zvedal se a znovu padal. Kde to jen šlo, pomáhal si omrzlýma rukama. Les nebral konce a on netušil, kam vlastně běžel – hlavně pryč, pryč od toho vytí. Ale současně si uvědomoval, že nejspíš i pryč od ostatních. Co udělají? Budou ho hledat? Nebo ho tam prostě nechají vlkům napospas a zachrání sami sebe? Pokud se k němu obrátí zády, nebude mít šanci. Sám to nezvládne.

V tu chvíli mu došly síly. Nohy ho bolely, prsty měl otlučené, odřené, místy krvácející a zmrzlé. Chodidla ho nesnesitelně štípala, dlaně ho pálily. Tričko měl propocené a celý se cítil jako v horečce. Už neměl sílu běžet dál. Zůstal klečet ve sněhu a prudce oddechoval.

„Mysli… mysli,“ zašeptal si sám pro sebe, oči pevně zavřené ve snaze znovu získat aspoň část sebekontroly. Věděl, že nemůže bojovat. Nebyl dost dobrý na to, aby se mohl postavit Charlesovým vojákům. Utíkat dál neměl sílu. Zbývala mu tedy jediná možnost – zůstat naživu dost dlouho na to, aby ho někdo z ostatních našel (automaticky myslel na Vallence). Možnost, že by ho tam prostě nechali vlkodlakům napospas, násilím vytlačil z mysli. Měl dojem, že pokud by tomu uvěřil, tak v tom okamžiku by to prostě vzdal. Nejspíš by si lehl do sněhu a přál si umřít rychlou smrtí.

Musel se schovat. Přitiskl se k nejbližšímu stromu. Seděl na bobku, takže byl z velké části ukrytý ve sněhu.

Takhle seděl několik minut… a čekal. Bolest v nohách byla tak nesnesitelná, že musel pevně tisknout zuby k sobě a zatínat zmrzlé pěsti, aby dokázal sedět nehybně a potichu. Měl dojem, že pokud se něco rychle nestane, tak omdlí.

Najednou uslyšel nedaleko výkřiky a zvuk boje. Pomalu se otočil a opatrně vykoukl zpoza stromu. Viděl, že asi sto metrů od něj hořel velký oheň a kolem něj se míhaly stíny. Nebyl ale schopný rozlišit postavy, které se kolem něj pohybovaly. Mezi zvuky rozeznával narážející čepele i vrčení vlků.

Vtom ho někdo zezadu chytil a dlaní mu zakryl pusu.

„Pst, to jsem já,“ zasyčel mu do ucha Dragan. Jakub ještě nikdy nebyl tak šťastný, že ho vidí. Dragan se také zadíval do ohně.

„Tiessa,“ zašeptal spíš pro sebe.

„A Vallence?“ zeptal se Jakub s obtížemi. Nemohl ani šeptat.

„Nemám tušení. Ale oni jdou po tobě, takže musíme zmizet. Mám nápad.“

Za normálních okolností by Jakub automaticky pocítil k tomuto nápadu nedůvěru – čistě proto, že přišel od Dragana. Ale v tuto chvíli pro něj byl pocit, že někdo ví, co dělat, takovou úlevou, že se na nic neptal a znovu se donutil vstát a běžet.

Dragan měl oproti Jakubovi velkou výhodu – měl na nohách tenisky. Jakub navíc zjistil, že mu během jeho schovávání zmrzly okraje nohavic.

„Hej, nemůžeme prostě otevřít Bránu a zmizet?“ zasípal Jakub po chvilce.

„A to tě napadlo až teď?“

„Ehm…“

„To je fuk, naši přátelé na to každopádně už mysleli a rozhodili síť.“

Na slovo přátelé dal ironický důraz a Jakub pochopil, že myslí vlkodlaky.

„Síť,“ zopakoval Jakub nechápavě.

„Transformační síť,“ upřesnil Dragan a zastavil se, aby se rozhlédl. „Může obsahovat různé vzorce. Tahle brání přechodu mezi dimenzemi. Chtějí nám zabránit, abychom utekli, než nás stihnou zabít.“

Jakub se také rozhlížel, jako kdyby čekal, že uvidí nějaká světelná vlákna vznášet se ve vzduchu nad nimi. Neviděl ale ani světelná vlákna, ani nic jiného, co by připomínalo síť.

„Jsme v síti,“ zopakoval napůl zmateně.

„A taky jinde,“ pousmál se Dragan pro sebe. „Tudy,“ řekl a znovu se rozeběhl.

Jakub sice absolutně nechápal, jak může mít Dragan náladu na vtípky jak ze základní školy, ale na druhou stranu ho Draganova relativní pohoda uklidňovala. Bral to jako znamení, že situace není bezvýchodná a že se z toho třeba ještě nakonec ve zdraví dostanou. Druhá možnost, která ho bohužel záhy napadla, byla, že Dragan možná nebude zcela psychicky zdráv – naneštěstí tuto jeho hypotézu potvrzovala spousta zkušeností, které s ním v poslední době získal.

Najednou vyběhli z lesa ven. Před nimi se objevil krátký svah a potom rozlehlá rovná plocha. Jakub vytušil, že to bude jezero. Dragan vyrazil dolů ze svahu a na zasněžený led. Uběhli pár metrů. Potom zpomalili. Jakubovi se zdálo, že Dragan něco hledá ve sněhu. A pak to viděl sám – tenká světle modrá linie, která prostupovala sněhem jako silný proud světla.

„To je ta síť?“ zasyčel Jakub. Čelisti měl tak ztuhlé, že je od sebe nedokázal oddělit.

„Přesně tak,“ přikývl Dragan. Chytil Jakuba za paži, což bylo v tuto chvíli velice bolestivé, a táhl ho s sebou za modrou linii. Pak se vítězoslavně usmál.

„Teď už jsme mimo síť, můžeme otevřít Bránu.“

Jakub s úlevou přikývl a čekal. Dragan taky čekal.

„No tak dělej, otevři ji!“

„Já?“

Jakub začal mít hrozné tušení.

„No já asi těžko, když mám ten zatracený náramek!“ zasyčel vztekle Dragan.

„Já bez Klíče Bránu neumím otevřít!“ rozhodil rukama zoufale Jakub.

„Děláš si ze mě srandu? Jsi přece podvojník!“

„To sice jsem, ale Bránu otevřít prostě neumím!“

„To je snad zlý sen!“

„Ne víc než pro mě! Jiný nápad nemáš?“

„Celou řadu, ale všechny vyžadují mít vedle sebe parťáka a ne idiota, který ani neumí otevřít Bránu!“

„No hlavně, že ty…“

Jakub se zarazil uprostřed věty. Měl dojem, že něco zaslechl. Jako by se k nim něco blížilo z lesa… Nebyl si jistý, jak moc nahlas mluvili. Rychle se na sebe podívali. Jakub měl úplně prázdno, což Dragan velice rychle pochopil z jeho výrazu.

„Fajn,“ zamumlal a párkrát se zhluboka nadechl. Pak tlesknul do dlaní a začal kolem modré linie zuřivě odhrabávat sníh. Jakub ho nechápavě pozoroval.

„Nezírej na mě a pomoz mi! Musíme prorazit led!“

Jakub začal taky hrabat. „A k čemu to bude?“

Dragan netrpělivě zavrčel, ale pak řekl: „Transformační síť nemůže stát na vodě – pokud prorazíme led, síť se zhroutí.“

„A to nám pomůže jak?“

„Vallence nebo Thomas pak můžou shodit znamení a vrátit nás všechny k Thomasovi domů.“

Jakub se napřed pokoušel hrabat rukama, ale to bylo nesnesitelné, tak si sundal pantofli a hrabal pantoflí. Hrabali tak rychle, jak to jen šlo. Po chvilce se jim podařilo odkrýt část ledu. Dragan vytáhl z kapsy kapesní nožík.

„Každý správný muž nosí v kapse nůž,“ zamumlal melodicky a zasekl ho vší silou do ledu. Jakubovi problesklo hlavou, že na takovou vrstvu ledu by potřebovali sekeru a ne kapesní nožík dobrý tak na krájení jablek, ale radši nic neříkal. Dragan urputně zabodával malou čepel do ledu a systematicky vysekával kousíček po kousíčku. Jakub neměl co dělat, tak se podíval k lesu – akorát ve chvíli, kdy se proti němu vrhl obrovský šedý vlk.

Jakub vykřikl a seknul po něm mečem. Vlk dopadl těsně vedle něj na zem. Dragan využil okamžiku zmatku, skočil po druhém vlkovi a zabodl mu svůj nožík do krku. Sníh kolem nich se začal barvit krví. Jakub stál bez hnutí a zíral na průsvitný meč, který držel v ruce.

„Ty umíš zhmotnit křišťálový meč?“ zeptal se překvapeně Dragan a vytáhl nožík z vlkova krku. Než to dořekl, meč z Jakubovy roztřesené ruky zmizel.

Jakub neodpověděl. To bylo podruhé, co se mu to podařilo – bohužel stále neměl ani nejmenší tušení, jak to dělal.

Dragan s povzdechem zavrtěl hlavou a začal znovu zuřivě tesat do ledu. Jakub viděl, že z lesa se vynořili další dva vlci a zamířili k nim. Už nebyl schopný nic dělat. Jenom stál. Vtom slyšel, jak Dragan vítězoslavně vykřikl a ucítil chvění. Modrá linie zmizela.

Potom se s úsměvem postavil, ale vzápětí jeho výraz ztuhnul, když viděl blížící se vlky.

„Zvládneš ten meč zhmotnit znovu?“

Jakub zavrtěl hlavou.

„To jsem si myslel,“ zamumlal Dragan, „tak se musíme modlit, aby Val nebo Thomas shodili znamení. No tak…“

Vallence byla skoro u jezera. Věděla, že před ní běží čtyři vlci a mají slušný náskok. Věděla také, že Jakub a Dragan byli spolu a že vydávali dostatek hluku na to, aby kdokoliv, kdo po nich šel, mohl jít zcela na jistotu. Běžela, jak nejrychleji v hlubokém sněhu mohla. Slyšela Jakubův výkřik a pak tlumené zakňučení. Pokusila se ještě zrychlit, ale nešlo to.

Pak ucítila chvění. Zarazila se na místě a proměnila se zpátky do lidské podoby. Rozhlédla se. Síť zmizela. Zavřela oči a shodila propojovací znamení.

Okolní prostor začal rezonovat a v okamžiku se všichni znovu objevili v Thomase doma. Val, která s přesunem počítala, se zorientovala nejrychleji. Viděla, že Tiessa stála v předsíni s mečem v ruce a proti ní muž, který musel mít přes dva metry. Thomas jen kousek od nich ve dveřích do obýváku ležel svou plnou vlčí vahou na jiném vlkodlakovi, čelisti pevně zabořené do jeho krku. Asi dva metry od ní stál Dragan s kapesním nožíkem, ruce stále od krve, a hned vedle něj Jakub. A těsně před nimi dva vlci. Vzduch byl naplněný vrčením, chroptěním a zuřivým štěkotem.

Krátký moment překvapení jako by všechny zmrazil – ale jen na okamžik. Vteřinu nato už souboje pokračovaly snad ještě zuřivěji než předtím.

Jeden z vlků, co stál proti Jakubovi a Draganovi, skočil, povalil Dragana na zem a zakousl se mu do předloktí. Dragan vykřikl bolestí a upustil nůž. Jakub popadl první, co mu padlo do ruky, což byl Thomasův dřevěný konferenční stolek, a vší silou jím udeřil vlka do zad. Vlkovi se podlomily nohy a Dragana pustil – pak se s šílenou zuřivostí obrátil na Jakuba. Druhého vlka mezitím Vallence ve své kočičí podobě strhla z boku na zem a snažila se mu dostat ke krku.

V tu chvíli Tiessa proletěla napříč obývákem skrze prosklenou stěnu na balkón a zůstala nehybně ležet v hromadě střepů. Její meč dopadl na zem několik metrů od ní – kousek od Jakuba. Jakub po něm skočil a otočil se s ním právě ve chvíli, kdy se na něj chystal vrhnout jeho pronásledovatel. Jakub tušil, že jejich původní instrukce byly ho pouze zajmout, ale měl dojem, že po konferenčním stolku už nejspíš bojoval o holý život. Dragan zůstal ležet na zemi – silně krvácející ruku si roztřeseně tiskl k hrudi a za pomoci druhé ruky se soukal k Tiesse, která stále ležela v bezvědomí. Z předsíně se ozval zvuk praskajícího nábytku, jak Thomas bojující s vlkodlakem, který jen pár minut předtím přehodil Tiessu přes místnost jako volejbalový míč, narážel do botníku a skříní.

Val povolila sevření, když cítila, že se její protivník přestal zmítat, a rychle zmapovala situaci. Dragan byl u Tiessy, ale neodvažoval se s ní hnout. Jeho a Vallenciny oči se na okamžik setkaly a Val věděla, že je to hodně zlé. Kolem Tiessy se začala tvořit krvavá kaluž. Žaludek se jí sevřel strachy. Jakub se stále snažil udržet si svého útočníka od těla, ale Val viděla, že s každým dalším momentem vlk sleduje Jakubovy pohyby a analyzuje slabá místa – brzy bude vědět, jak zaútočit. Thomas měl co dělat v předsíni – sice se zdálo, že získává navrch, ale jeho původní soupeř, kterého pustil, aby se vrhnul na Tiessina, se pomalu zvedal ze země – a i když byl zraněný, byl schopný pokračovat v boji. A do toho se zpoza jednoho z křesel vynořil další voják, o němž neměla do té doby ani tušení, a který se zřejmě akorát probral. Neměli čas.

Její pohled znovu padl na Tiessu a pak na hromadu velkých střepů okolo ní. Neměla jinou možnost. Thomas měl pravdu, bylo to hrozně riskantní – mohla ohrozit, nebo dokonce i zabít ostatní, ale neměla na výběr. Každou vteřinou Tiessu ztráceli.

Proměnila se. Byli jenom tři. Neodvažovala se je zničit přímo svou mocí, protože měla strach, že by neodhadla potřebnou sílu. Místo toho se soustředila na střepy… cítila je… jejich velikost, jejich váhu. Zvedla je do prostoru a v jediné precizně mířené vlně je vystřelila po obýváku proti vlkům.

Ozvalo se přiškrcené zakňučení. Všichni tři se okamžitě sesunuli k zemi. A stejně tak Jakub. Val vyskočila a rozeběhla se k němu. Jeden ze střepů ho škrábl do ramene, ale jinak nebyl zraněný. Val mu položila ruku na čelo. Měl horečku a třásl se. Jakub se s trhnutím probral.

„Nic mi není,“ zamumlal. Byl vyčerpaný.

„Zůstaň ležet,“ řekla mu.

„Ne, musím bojovat,“ zavrtěl hlavou a pokusil se vstát. Val ho přimáčkla zpět na zem.

„Už je skoro po všem, zůstaň ležet.“

Oba se otočili ke dveřím do předsíně. Val si netroufala zamířit střepy tam v obavě, že by mohla zasáhnout Thomase. Oba vlci se míhali tak rychle, že bylo těžké souboj sledovat. Val si ale všimla, že jejich nepřítel už polevoval. Silně napadal na přední pravou nohu a jeho reflexy byly pomalejší. Pak se proměnil a napřáhl se po Thomasovi mečem. Ten se mezitím proměnil také a ve chvíli, kdy jeho nepřítel zvedl paže do vzduchu, bleskovou rychlostí vzal do ruky Vallencin meč, který během jejich souboje vypadl z držáku na deštníky, a hladce jím projel vojákovým srdcem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Sorenova vzpoura

Dobrá rada nad zlato

Trest z milosti

Krev nevinných

Klíč k hádance

Zločin bez důkazů

Vyrovnání účtů

Holoubek

Oliver

Bratrské pouto

Vykoupení

Slavnost zimního slunovratu

Dětské sliby

Před úsvitem

Thomasův velký den