Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Jo Beverley: Nestoudná hraběnka

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 2012

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1912. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Scandalous Countess vydaného nakladatelstvím Signet, an imprint of New American Library,

a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2015 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0065-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-939-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jo Beverley

Nestoudná hraběnka

Ukážka z elektronickej knihy

Poděkování

Děkuji spisovatelce Margaret Evans Porterové, která se se mnou podělila o své znalosti georgiánských zahrad a pomohla mi zjistit, kdy se v Británii začal pěstovat tabák a jak se využíval.

Prolog

9. červen 1764

Londýn

„Ehmmm…?“ Hraběnce Mayburyové se prodralo do očí úzkými štěrbinami mezi víčky časné ranní světlo, což byl jev, který zažívala jen velice zřídka. Zvlášť když se uložila ke spánku až dvě hodiny po půlnoci.

„Cože?“ Olízla si rty, přinutila se otevřít oči a očekávala, že před sebou uvidí svou komornou. „Máti?“

Polekaně se posadila a odhrnula si z tváře pramínky rusých vlasů. Ve svých devatenácti letech měla totiž ještě v živé paměti dobu, kdy musela ráno vstávat na vyučování.

Rozpuštěné vlasy? Jak to? Žádný noční čepec?

Náhle se upamatovala.

V noci za ní přišel Dickon.

Proto se vrátila z plesu u lady Walgraveové tak brzy. Dickon ji přemlouval, aby odtud odjeli, a stále mumlal: „Zatraceně, Georgie, chci se s tebou pomilovat.“

Doufala, že jeho překvapivé naléhání znamená příslib nějaké změny, ale nakonec dopadla celá ta choulostivá záležitost stejně neuspokojivě jako dřív.

Bože můj!

A teď tady ležela celá rozcuchaná v posteli, do které v noci ulehla se svým manželem.

Vůbec se nedivila, že se její matka kaboní. Tahle žena se širokými rovnými rameny a vzpřímeným držením těla by dokázala přimět i generály, aby se před ní rozklepali strachy, kdyby chtěla. Co tady proboha dělá?

„Máti? Jste skutečně tady, nebo se mi to jenom zdá?“

Hraběnka Hernescroftová se za hlasitého zašustění svých nařasených sukní posadila na lůžko a vzala Georgii za ruku. „Ne, dcero, není to žádný sen. Spíš noční můra. Musíš být statečná. Maybury je mrtvý.“

„Maybury? Mrtvý?“ Matčina slova jí nedávala smysl.

„Tvůj manžel byl zabit v souboji, ke kterému došlo před necelými dvěma hodinami.“

V souboji? Proč by se měl Dickon s někým utkávat v souboji? „Mrtvý? Nemůže být mrtvý. Vždyť v noci ležel tady!“ řekla Georgia a zvedla přikrývku, jako kdyby se pod ní Dickon skrýval.

Matka sevřela dceři obě ruce a znovu si tak vynutila její pozornost. „Smrt může přijít kdykoliv, Georgie. Dobře to víš. Maybury je mrtvý a ty musíš vstát a udělat všechno, co je zapotřebí,“ řekla a zatáhla ji za obě paže.

Georgia ji poslechla a vstala ze svého širokého vysokého lůžka, ale hned nato se vymanila z matčina sevření.

„Mrtvý? Jak může být mrtvý? V souboji? Ne, ne. Je to ten nejdobrosrdečnější člověk na světě.“

„Maybury se dnes ráno utkal se sirem Charnleym Vancem a zemřel po zásahu mečem do srdce.“

„Do srdce?“ zašeptala Georgia a přitiskla si ruku k hrudi, jako kdyby tam sama utrpěla zranění. V hlavě měla úplně prázdno. Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ne, ne, ne. Musí to být omyl. Nějaký špatný žert. Dickon mě rád škádlí.“

„Myslíš si, že bych se k takovému žertu propůjčila? Můžeš se o tom sama přesvědčit. Právě teď dole ukládají jeho tělo. Musíš tam sejít. Oblékni se,“ řekla hraběnka a dodala: „Do něčeho střízlivého.“

„Nevím, jestli tady něco takového vůbec najdu, mylady,“ odpověděla jí dcera. Znělo to, jako kdyby její hlas přicházel z veliké dálky.

„V tom případě aspoň něco světlého a co nejstřídmějšího.“

„Potřebuju si odskočit na nočník,“ řekla Georgia. Upnula se k této přirozené tělesné potřebě, jako by se chtěla ujistit, že život běží normálně dál.

„Pomozte jí,“ zavelela hraběnka komorné Jane.

„Žádnou pomoc nepotřebuju,“ namítla Georgia, odběhla do své šatny a ukryla se za zástěnu.

Dickon je mrtvý?

Vždyť mu bylo teprve třiadvacet. Ve třiadvaceti přece nikdo neumírá.

Jenom ve válkách. Nebo občas na nějakou nemoc. Nebo po pádu z koně. Nebo se utopí v moři.

Nebo v souboji.

Zásah mečem do srdce...

Seděla na židli se zapuštěným nočníkem, ruce překřížené na hrudi, a kolébala se dopředu a dozadu. Dickon. Její Dickon. Její manžel, přítel...

„Mylady,“ zavolala na ni Jane. „Pojďte už. Vaše paní matka na vás čeká.“

„Jděte pryč.“

„Vaše matka –“

„Pošlete ji pryč.“

„Mylady, prosím vás, vyjděte ven. Nemůžete –“

Zástěna se odsunula. „Georgie, nech toho!“ Matka ji popadla za paži a odtáhla do pokoje. „Oblékni se!“

Jane se jí dotkla mnohem jemněji. „Pojďte, pojďte, mylady. Svlékneme tu noční košili. Pomohu vám do těch hedvábných smetanových –“

Georgia se jí vytrhla. „Nechte toho, nechte toho, nechte toho! Obě se mýlíte. Určitě se mýlíte!“ zvolala a rozběhla se přes celou místnost do sousední manželovy ložnice. „Dickone! Dickone, kde jsi? Neuvěříš, co říkají...“

Lůžko bylo rozestlané a přikrývky pomuchlané. Takže už vstal.

Vrhla se k manželově šatně. „Dickone!“

Ve dveřích se objevil komorník lorda Mayburyho, pánovu košili přehozenou přes předloktí.

„Je tam?“ vyhrkla Georgia a pokročila kupředu, ale Pritchard, po jehož bledých tvářích stékaly slzy, zavrtěl hlavou.

Georgia se na něj nevěřícně zadívala a také zavrtěla hlavou. „To není pravda.“

„Je, mylady. Jeho lordstvo... odešlo. Nesu mu dolů čistou košili. Ta, co měl na sobě...“

Georgia ještě stále vrtěla hlavou, ale už si začínala uvědomovat skutečný stav věcí.

Její manžel, její přítel, její Dickon je mrtvý.

„Ne!“ vykřikla a zavrávorala, takže se musela rychle chytit jednoho z bohatě vyřezávaných sloupků manželova lůžka. Zírala na jeho rozválenou postel, na mělký důlek, který zanechala na polštáři Dickonova hlava, a zoufale si přála, aby se manžel vrátil.

Ale nevrátí se. Už nikdy.

Vrhla se na lůžko a rozplakala se.

„Dopřejte jí chvilku,“ řekla hraběnka z Hernescroftu komorné a chytila ji za paži, ale zároveň nespouštěla oči z dcery.

Je tak nesmírně krásná, pomyslela si, a má tak bezstarostnou povahu... a přitom ji v necelých dvaceti letech postihne taková tragédie.

Možná to byla chyba, když tehdy s manželem dojednali sňatek jejich ani ne šestnáctileté dcery a mladého Mayburyho. Jenomže Georgia byla na svůj věk velice vyspělá a dováděla muže k šílenství, a tak měli dojem, že bude mnohem lepší, když se provdá za dobrosrdečného souseda, který byl jen o tři roky starší než ona, a usadí se.

Georgia byla ze sňatku s novým hrabětem Mayburym nadšená, protože ho dobře znala. Už se totiž nemohla dočkat, až jí skončí domácí vyučování a ona se stane paní na svém vlastním panství, dokonce ještě dřív než její starší sestra. Maybury ji však nedokázal zkrotit. Měli to předvídat, pomyslela si hraběnka Hernescroftová, a připoutat ji k někomu staršímu.

„Mám jí přinést nějaký lék na spaní, mylady?“ zeptala se šeptem komorná.

„Mějte ho připravený, ale nejdřív musí sejít dolů a podívat se na tělo.“

„Ach, mylady, je to nutné?“

„Ano.“

„Dobře, mylady,“ špitla komorná a odešla.

Při pomyšlení na mraky, které se nakupily nad domácností její dcery, se hraběnka zachmuřila. Pak se ale otočila, protože uslyšela, že do místnosti někdo vešel.

Díky bohu! Před sebou spatřila jednoho ze svých synů, ctihodného pana Peregrina Perriama, štíhlého a elegantního jako vždy. Přestože bylo časně ráno, měl na sobě dokonale padnoucí tmavošedý oblek, který naprosto odpovídal dané situaci. Peregrine byl dokonalý znalec londýnské dvorské etikety.

„Musíš se ve společnosti s celou touhle záležitostí nějak vypořádat,“ pošeptala mu. „A mít pod kontrolou, co se povídá. Už teď se začínají šířit všelijaké nepříjemné domněnky.“

„Ubohé děvče.“ Perry měl své setry velice rád, možná o něco víc než bratry.

„Myslíš, že je to pravda?“ zamumlala.

„O Georgii a Vanceovi? Vance není typ muže, který navštěvuje dámské budoáry a potrpí si na módní výstřelky. Maybury ho k sobě pozval jako skvělého sportovce a věnoval se s ním ryze mužským záležitostem. Pochybuju, že se s ním Georgia vůbec vídala.“

„Jenomže když vezmeš v potaz, kolika pošetilostí se už dopustila, mimo jiné i s muži, jde všechna logika stranou. Měl jsi ji navést na lepší cestu.“

„Vždyť měla manžela.“

„Který na tenhle úkol nestačil. Co jsi zatím zjistil?“

„Takhle brzy jen velice málo. Mluvil jsem s těmi muži dole. Podle Kellewa, Dickonova sekundanta, začalo všechno včera večer v hostinci. Krátce předtím se uskutečnil nějaký závod. Vance pronesl nějakou posměšnou poznámku o Mayburyho jezdeckých schopnostech, Maybury mu vychrstl do obličeje pohár vína, který držel v ruce, a souboj byl na světě. Dickon Maybury sice nebyl žádný skvělý jezdec, ale pochybuju, že by byl kvůli tomu ochotný tasit meč.“

„To rozhodně,“ přikývla lady Hernescroftová. „A právě tohle je chlévská mrva, která vydatně pohnojí jakékoliv semínko pomluv. Muži často využívají nesmyslné záminky, aby ochránili čest svých dam se zbraní v ruce, takže koho budou lidé považovat za skutečnou příčinu tohoto souboje, když ne Mayburyho přelétavou manželku?“

„Potěší to všechny ženy, které Georgii závidí její krásu a kouzlo. V podobných situacích prchají dotčené manželky do ciziny.“

„Ne, nikdo z Perrinamů se nestane vyděděncem. Využij svých pracovních styků a postarej se o to, aby se dnes všichni příslušníci lepší společnosti hned po probuzení dozvěděli náležitou verzi celé události. Já zase zajistím, aby ji ti pánové dole spatřili zhroucenou nelíčeným žalem a podělili se o tento zážitek ve svých klubech. Pověz její komorné, ať přinese župan.“

Sama pak odešla za svou plačící dcerou a zvedla ji z postele. „Pojď, musíš se na něj podívat.“

„Musím?“ zeptala se Georgia a upřela na matku zarudlé rozšířené oči, které vypadaly, jako by patřily spíš vyděšenému dítěti, zaskočenému krutým osudem, než vdané ženě.

„Musíš. A není zapotřebí, aby ses oblékala. Podívej se, už je tu komorná se županem,“ řekla a pomohla dceři zahalit se do růžového hedvábí. „Ne, nečešte ji,“ zarazila služebnou. „Pojď, dítě, sejdu tam s tebou.“

Perry mezitím odešel, aby se zhostil svého úkolu. V tom mu mohla lady Hernescroftová plně důvěřovat. V duchu děkovala Bohu, že její manžel odjel na dostihy. Ve vypjatých chvílích měl totiž ve zvyku hartusit, jenomže teď bylo zapotřebí postupovat velice delikátně.

Před pouhými dvěma měsíci se stala ústřední postavou podobného souboje lady Lowestoftová. Okamžitě uprchla z města, ale celý svět se dozvěděl, že byla milenkou muže, který jejího manžela zabil, a že utekla pryč právě s ním. Ve skutečnosti šlo o zcela odlišný případ, než jaký teď prožívala Georgia, ale lidské jazyky v nich najdou mnoho společného, uvažovala hraběnka. Co by bylo lepší – odvézt Georgii z Londýna, anebo ji nechat, aby se postavila čelem okolnímu světu, který ji bude srovnávat s ostatními ženami v podobné situaci a přiměje ji za všechno zaplatit?

Vedla svou třesoucí se dceru chodbou a potom po schodech do přízemí, kde ležel na pohovce mrtvý Maybury. Místo zakrvácené košile mu už oblékli čistou a celé tělo mu zakryli až ke krku rudým brokátovým přehozem.

Při pohledu na mrtvého manžela se Georgia rozvzlykala. Lady Hernescroftovou napadlo, že dcera možná začne zvracet, a v duchu uvažovala, jestli jí to přítomní muži přičtou k dobru, anebo to naopak zapůsobí v její neprospěch.

Georgia však napřáhla ruce a přistoupila k pohovce. „Dickone? Proč, Dickone, proč?“ Odhrnula manželovi vlasy ze spánků, ale hned vzápětí sebou trhla. „Je studený! Studený!“ Zhroutila se na něj a její růžový hedvábný župan a rusé vlasy se rozlily po rudém brokátu. Lady Hernescroftová nebyla žádná poetická duše, ale celý výjev na ni zapůsobil ohromujícím dojmem.

„Dickone, miláčku, proč? Proč?“

Lady Hernescroftová pomalu vydechla. Georgia se chovala naprosto upřímně a přitom působila přesně tak, jak bylo zapotřebí.“ Několik mužů si mnulo oči a Kellew zadržoval vzlyky.

Po chvilce lady Hernescroftová dceru jemně zvedla a objala ji. Teď ho tady musíš nechat, drahoušku. Pojď se mnou. Dáme ti něco na spaní.“

Odvedla dceru po schodech nazpátek a společně s komornou ji uložila do postele.

Přitom si nemohla nevšimnout Georgiina lůžka, které jí připadalo ohavně necudné. Bylo celé bílé, ale jednotlivé vyřezávané prvky pokrýval zlatý nátěr. V každém rohu se tyčil vzhůru sloupek podpíraný okřídlenými amorky a čelo postele zdobily půvabné nymfy dovádějící s pastevci. V očích lady Hernescroftové bylo toto lůžko zřetelným dokladem dceřina extravagantního nemravného života.

Ona i její manžel doufali, že mladý pár bude žít většinu roku na zámku Mayburyů, který se rozkládal nedaleko jejich vlastního sídla Herne v hrabství Worcestershire, kde Hernescroftovi trávili většinu času. A pokud někam odjeli, staralo se o dům početné služebnictvo. Na zámku Mayburyů zase trvale žila Dickonova matka.

Jakmile však mladý novomanžel získal rodový titul a s ním i obrovské jmění, přestěhoval se i se svou ženou do Londýna, kde oba okamžitě začali udávat tón tamní společenské smetánce. Na zámek pak jezdil většinou jenom Maybury bez manželky a pouze nakrátko. Georgia se zabydlela v tomto londýnském domě ve čtvrti Mayfair, vybudovaném podle poslední módy, a z hlavního města odjížděla pouze v létě, do vily v Chelsea, kterou pojmenovali Sansouci.

Oddávali se bezstarostnému životu a příliš si neuvědomovali, že by lehkomyslný vztah k majetku mohl mít neblahé důsledky. Maybury se o rodové jmění příliš nestaral a Georgii nezajímalo nic jiného než zábava a poslední móda.

Lady May, jak Georgii ve společnosti říkali, byla jemná a křehká jako motýlek a zakrátko se stala miláčkem londýnské společenské smetánky.

„Báječný svět“ se však dokázal v mžiku brutálně změnit, zejména ve vztahu k lidem, kteří vyvolávali všeobecnou závist. Jak poznamenal Georgiin bratr Perry, žárlivé ženy si už patrně brousily drápky jako divoké kočky, aby rozcupovaly pověst mladé vdovy na kousky.

Komorná přinesla k lůžku své paní lék na spaní, ale lady Hernescroftová zvedla ruku a zarazila ji.

„Georgie, poslouchej, mě,“ řekla dceři. „Teď vypiješ tenhle nápoj a trochu se prospíš, ale potom se mnou odjedeš z Londýna. Vrátíš se domů do Herne.“

„Do Herne? Ne, ne, chci odjet do Sansouci.“

„Čekáš dítě?“

Georgia odvrátila oči stranou. „Ne.“

Lady Hernescroftová k sobě otočila dceřinu uplakanou tvář. „Pozorně mě poslouchej. Říkala jsi, že k tobě Maybury přišel v noci na dnešek do ložnice. Ne, neplač. Neznamená to, že jsi mohla počít dítě?“

Georgia si otřela slzy. „Možná. Ale... ale jsme svoji už tři roky, máti. Proč by se to mělo stát právě tuhle poslední noc?“

Měla pravdu. Byla vdaná už tři roky, ale dosud neotěhotněla.

Pokud nějakým zázrakem počala dítě právě během uplynulé noci, za čas to vyjde najevo. Ale mohlo by to způsobit značné problémy. Dědic počatý v době kolem manželovy smrti je pokaždé podezřelý. Georgia musí být pod neustálým dohledem nějaké gardedámy, která by mohla spolehlivě dosvědčit, že se po tom tragickém souboji nemohla spustit se žádným mužem.

Jenomže pak jsou tu ještě nejrůznější řeči o ní a Vanceovi, pomyslela si hraběnka. Lidé si budou leccos domýšlet, ať je pravda jakákoliv... O tom si ještě promluvím s Perrym. Musím se s Vancem okamžitě spojit a přimět ho, aby všechny ujistil, že důvodem toho nešťastného souboje byly skutečně Mayburyho nevalné jezdecké schopnosti a že se rozhodně netýkal žádné dámy.

Perry to už nějak zařídí.

Byl to příšerný zmatek a zavinila ho jen a jen její přelétavá dcera. Její dcera, která až doteď nepochopila závažnost celé situace.

„Pokud nečekáš dítě, Georgie, nemůžeš už považovat Sansouci za svůj domov, stejně jako tenhle dům nebo Maybury Castle. Všechno teď připadne strýci tvého manžela, siru Williamu Gable-Goreovi.“

„Cože?“ Georgia se zatvářila, jako by na ni sáhla smrt. „Všechno je pryč? Úplně všechno?“

„Všechno kromě tvých osobních věcí.“

„Ne...“

„Vezmi si tohle, drahoušku. Vypij to a prospi se.“

Georgia si vzala od matky sklenici, trochu z ní upila a zkřivila obličej. Zdálo se však, že na ni hořký nápoj zapůsobil spíš jako posilující prostředek, protože se náhle vzchopila a jedním douškem vyprázdnila celý pohár.

Na lady Hernescroftovou tím učinila hluboký dojem – její svéhlavé dceři nikdy nechyběla odvaha. Teď ji bude potřebovat. Její návrat do světa nebude nijak snadný, i kdyby všichni zvládli nynější krizi sebeobratněji.

Komorná odnesla prázdnou sklenici od léku a přinesla novou, tentokrát naplněnou pouze čistou vodou, aby její paní mohla zapít nepříjemnou chuť uklidňujícího nápoje.

Nejdřív se Georgia musí vrátit na domovské panství Herne, dodržet období smutku a čekat, dokud všechen ten rozruch nepomine. Budou však muset pozvat několik sousedů, aby hned v zárodku umlčeli případné klevety, že Georgia utekla do ciziny s milencem.

Tady v Londýně Perry a další lidé všem vysvětlí, že důvodem souboje byl skutečně spor dvou mladých mužů, kteří to přehnali s pitím. Pokud pravda spočívala někde jinde, nesmí vyjít na povrch.

Bohužel se nevyhnou soudnímu vyšetřování okolností této nešťastné události. Na to bude také zapotřebí dohlédnout, aby nikdo nevláčel jméno Perriamů špínou.

Lady Hernescroftová hleděla dopředu. Za rok si bude Georgia hledat nového chotě, ale tentokrát jí s manželem musejí vybrat někoho vhodnějšího. Nějakého staršího muže, jemuž nebude chybět patřičná dávka přísnosti.

Georgia dopila poslední doušek čisté vody. „Včerejší večer byl úplně stejný jako ty ostatní, nesmírně příjemný. Strávila jsem ho na plese, který pořádala lady Walgraveová. Pro všechny jsem byla lady May. Beaufort se mnou flirtoval a Ludlow také. Sellerby složil pár veršů, ve kterých vyjadřoval obdiv nad mými nádhernými přezkami na střevíčkách. Teď nemám nic.“ Zvedla oči k matce. „Jak je to možné?“

Lady Hernescroftová nikdy nepatřila k matkám, které své děti zaslepeně milovaly, ale dceřina prostá otázka ji hluboce zasáhla. Sevřela Georgii do náruče a políbila ji na pocuchané vlasy.

„Tvůj život se teď zásadně změnil, Georgie, ale není pravda, že už nic nemáš. Budeš mít své vdovské věno a zůstanou ti i všechny dobré stránky tvé povahy a především rodina. Postaráme se o tebe. Zajistíme ti bezpečí.“

Kapitola 1

29. září 1764

Herne, Worcestershire

Drahá Lizzie,

Tvé dopisy pro mě znamenají nesmírnou útěchu. Mohu Tě jen snažně požádat, abys mi prominula, že jsem Ti až doteď neodpovídala. Mám dojem, jako bych celé léto prospala a vůbec si nevšimla, že dny míjejí tak rychle. Dokonce jsem ani nezaznamenala, jak rozkvétají a uvadají květiny. Zdá se mi, jako by mě na nějaký čas uložili do hrobu společně s ubohým Dickonem.

Teď se však ve mně cosi probudilo. Možná blížící se svátek svatého Michala, kdy služebnictvo na venkově zvažuje, zda má zůstat ve svém nynějším zaměstnání, nebo si raději hledat jiné místo.

Já bych si rozhodně hledala jiné místo, pokud bych se ovšem mohla sama rozhodovat.

Po příjezdu do Herne jsem měla skoro pocit, jako bych se vracela i do naší někdejší učebny, o kterou jsem se dělila s Winnie. Místo toho mám naštěstí k dispozici několik krásných pokojů. Ve většině ostatních věcí se mi ale zdá, jako by mi znovu bylo šestnáct let. Do chodu panství nemám právo zasahovat o nic víc než tehdy, i když jsem poslední dobou zvládala spravovat tři domy zároveň.

Nemám žádné peníze! Vlastně mám, protože jsem dostala zpátky své věno, ale spravuje ho otec a přiděluje mi jen pár guineí měsíčně. Vůbec jsem netušila, že mám na vrácení věna nárok, ale zřejmě je možné úplně všechno, pokud se na tom obě strany dohodnou. Nový hrabě Maybury se totiž tolik bál, že pokud bych se znovu nevdala, musel by mi vyplácet jako vdově po Dickonovi příštích možná i šedesát let dva tisíce ročně, a tak mi místo toho radši okamžitě vyplatil najednou dvanáct tisíc, což je celé mé vdovské věno.

Určitě chápeš, jak hořký je to pocit, když má člověk v kapse jenom nepatrnou almužnu. Otec mi sice hradí všechny účty, ale má pocit, že je oprávněný důkladně dohlížet na veškeré mé výdaje. Kromě toho procházejí všechny platby rukama jeho účetních, takže si dokážeš představit, jak mi to jde na nervy.

Zatím jsem si pořídila jenom smuteční oblečení a pár nezbytných drobností, ale teď, po svém probuzení, mám chuť objednat si něco provokativního. Co by to podle Tebe mělo být?

Modlitební knížka v deskách vykládaných drahými kameny? Pozlacený nočník? V duchu Tě vidím, jak se směješ a vrtíš hlavou, a je mi zároveň do smíchu i do pláče. Nejradši bych si okamžitě pořídila kočár a rozjela se za Tebou jako o závod, ale vím, že každým dnem očekáváš svůj největší poklad, a tak svou touhu potlačím. Místo toho se upnu k Babs, pokud právě nepobývá s Harringayem ve Francii.

Versailles! Uvidím je ještě někdy?

Ano, samozřejmě že ano, ujistíš mě. Jakmile mi skončí smutek a najdu si nového manžela. Kromě toho mi ještě zní v uších Tvé kousavé poznámky na adresu francouzského dvora, ty polní myško.

Můžu Tě požádat, moje nejdražší přítelkyně, abys mě na Vánoce pozvala do toho svého venkovského ráje? Matka na mě naléhá, abych během celého šestiměsíčního smutku zůstala v Herne, mimo jiné i kvůli nesmyslným pověstem o mně a Vanceovi, které kolují ve společnosti – jen si to představ, Lizzie! Jak si mě vůbec někdo dokáže představit v jeho posteli? Člověka, který zabil Dickona! Nejradši bych toho bídného ničemu probodla jeho vlastním mečem!

Do Vánoc už ale všechny tyhle skandální pověsti odeznějí a já budu moct odložit smutek a s ním i povinnost trávit veškerý čas v Herne. Na zimu tady mám dosud živé vzpomínky. Množství obrovských místností s mramorovými podlahami. Takový nerozum stavět domy v tomhle stylu u nás v Anglii!

Tvoje usedlost z období krále Jakuba je mnohem lépe řešená a ty Vánoce, které jsme s Dickonem strávili u Vás v Brookhavenu, jsme si báječně užili. Vím, že mě seshora uvidí, až budu zahrnovat láskou tvoje drahoušky, hrát si na slepou bábu, líbat se pod jmelím a flirtovat se všemi muži, pokud ovšem budou mít vůbec chuť flirtovat s vdovou oblečenou do šedých a fialových šatů – ani jedna z těch barev mi totiž nesluší.

Určitě se zase směješ, ale myslím to vážně. Šedivá ani fialová se mi vůbec nehodí k pleti.

Od Vás se pak vrátím na zimní sezonu do Londýna. Nikdo mi v tom nezabrání, protože už umírám touhou po městě. Dokud se tam neocitnu, nebudu mít pocit, že jsem naživu.

Vidím, že mi slza rozmočila inkoust. Ne, nepláču steskem po tamní společnosti, ale protože Tě v duchu vidím, jak zase vrtíš hlavou, moje drahá, ze všech nejdražší přítelkyně, a nesmírně se mi po Tobě stýská.

Těším se na Tvůj další dopis a doufám, že se v něm dočtu o Tvém snadném, bezproblémovém porodu.

Tvá milující

Georgia M.

6. prosince 1764

Drahá Lizzie,

už jsi to slyšela?Dickonova matka opustila tento svět. Asi bych nad tím měla vyjádřit politování, ale vzhledem k tomu, že se ke mně během mého manželství chovala skoro celou dobu velice nesmiřitelně, nesnížím se k pokrytectví.

Nespravedlivě mi kladla za vinu, že jsme se přestěhovali do Londýna, ale přitom to byl Dickon, kdo se zoufale snažil utéct z domova, jakmile dosáhl plnoletosti a získal kontrolu nad svým majetkem. Napsala dopis, ve kterém si stěžovala na naše výstřední rozhodnutí, a adresovala ho ne svému synovi, ale mně.

Na to jsem si Ti stěžovala už tehdy. Ale už jsem se Ti svěřila, jaké dopisy mi psala po Dickonově smrti? Myslím, že ne. Jed z nich přímo kapal. Snažila jsem se jí odpovídat zdvořile, Lizzie, skutečně upřímně jsem se o to snažila, protože jsem chápala bolest matky, která přišla o své jediné dítě, ale nakonec jsem všechny doma požádala, aby mi její dopisy vůbec nepředávali. Nechtěla jsem jí je vracet nazpátek, protože jsem se bála, že bych jí tím způsobila ještě větší bolest, ale už jsem je prostě nedokázala číst.

Věří i těm nejhanebnějším pomluvám, které o mně kolují. Podle ní byli mými milenci všichni muži u dvora a Charnleyho Vance jsem svedla, abych se jeho prostřednictvím zbavila nenáviděného manžela…

Už Ti o ní radši nebudu nic psát a přestanu na ni myslet! Ale obávám se, že k Vám na Vánoce nebudu moct přijet. Nechci si hrát na pokrytce, ale budu muset vzdát povinnou úctu matce svého manžela a držet po ní aspoň měsíc smutek.

Pokud Ty a Torrismonde nepojedete na zimní sezonu do Londýna, možná Vás navštívím v lednu. Prozatím tady shledávám všechny své šály, teplé ponožky a vlněné rukavice a doufám, že ve zdraví přežiju zimu a zase Tě uvidím.

Tvá promrzlá přítelkyně

Georgia M.

„Perry!“

Georgia seběhla po impozantním schodišti do přízemí, aby objala svého oblíbeného bratra, hned jak vešel do hlavních dveří, ale potom ho okamžitě odvedla nahoru. „Vůbec nic si nesvlékej, dokud nevejdeš do mého budoáru, nebo zmrzneš.“

Perry se zasmál, podal sluhovi klobouk a zamířil s Georgií vzhůru do schodů.

„Nemohla jsem tomu uvěřit, když jsi nám napsal, že přijedeš,“ řekla mu. „V takovém počasí, a navíc pouhý týden před Vánocemi. Zastavil ses tady cestou k nějakým přátelům, kteří žijí na jih od nás? Ať je to jakkoliv, moc jsi mě potěšil. Vždyť už je to celý týden, co jsi tady byl naposledy.“

„A to jenom kvůli tomu, abych tě viděl. Nemám Herne o nic radši než ty, Georgie.“

„Jsme spřízněné duše. Tak už pojď dovnitř. Daří se mi udržovat ve svém pokoji a přilehlé ložnici jakžtakž snesitelnou teplotu, a tak skoro vůbec nikam nechodím. Rodiče mají přijet až těsně před Vánocemi, třiadvacátého prosince. To zřejmě budu muset sebrat odvahu a přežít pobyt v jídelně.“

„Kterou se budou snažit vytopit, ať to stojí, co to stojí,“ poznamenal Perry a předal rukavice, šálu a kabát s kožešinovým límcem Georgiině komorné Jane Nunnové.

Georgia odhodila svůj kabát na divan a znovu bratra objala. Byl jenom o několik palců vyšší než ona a velice štíhlý. Perryho křehká tělesná konstrukce mohla leckoho svádět k pochybnostem o jeho síle, ale ve skutečnosti byl Georgiin bratr velice zdatný šermíř. Někteří lidé zase považovali Perryho elegantní způsoby a slabost pro nejnovější módu za důkaz jeho povrchnosti, ale jisté bylo jen to, že se v Perregrinu Perrinamovi skrývalo mnohem víc, než bylo patrné na první pohled.

„Jaké občerstvení ti můžu nabídnout? Teplé jídlo, čaj, pivo, víno?“

„Teď čaj a potom něco teplého – cokoliv, co tu máte. Třeba polévku, ta by mi trochu zahřála zmrzlé kosti.“

„Takže teď čaj a polévku, Jane, a potom k obědu něco, co v kuchyni zvládnou připravit. A postarejte se o to, aby v bratrově pokoji bylo stejně teplo jako tady u mě.“

Komorná chtěla hned odejít, ale Perry ji ještě chvilku zdržel, protože ji srdečně políbil na tvář. „Krásná jako vždycky, a dokonce ještě nepostradatelnější než dřív.“

Jane Nunnová se i ve svých pětatřiceti letech zapýřila. „Ale jděte, pane. A pokud se chcete najíst a napít, radši mě nechte pracovat.“

„Nejradši bych si vás tady nechal,“ zasmál se Perry, ale pustil ji a nechal odejít.

„Ty s ní koketuješ!“ vytkla mu Georgia.

„Líbí se jí to,“ odpověděl jí a nemýlil se.

Georgia se posadila, stále s úsměvem na rtech. Nemohla si prostě pomoct. „Je před tebou vůbec nějaká žena v bezpečí?“

„Všechny,“ ujistil ji Perry a uvelebil se v křesle. „Protože se nemíním ženit a flirtuju jenom s těmi, kterým to nevadí.“

„S manželkami,“ konstatovala Georgia.

„Často ano, ale ku prospěchu jak těch žen, tak jejich manželů, kteří si díky tomu mohou užívat někde jinde. Stala se z tebe puritánka, drahoušku?“

„Proboha, tohle mi nenaznačuj ani žertem. Zřejmě se už na mně podepisuje zničující vliv tohohle domu.“

„Doufám, že je to jenom přechodný stav.“

Georgia však náhle zvážněla. „Byla jsem věrná manželka, to přece víš, nebo ne, Perry? Možná jsem trochu flirtovala –“

Perry zvedl ruku. „Samozřejmě že to vím, drahoušku. Ale mám pro tebe v tomhle směru špatnou zprávu,“ řekl a v obličeji se mu také objevil ustaraný výraz. Georgia si přitáhla šál těsněji k tělu. Mělo ji napadnout, že Perry vážil tak dlouhou cestu z Londýna v takovéhle zimě jenom z nějakého skutečně neodkladného důvodu.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Poděkování

Prolog

Kapitola 1