Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Po čem touží vévoda

Vydání první

Copyright © 2013 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1913. publikaci

Přeloženo z anglického originálu What the Duke Desires vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Český překlad © 2015 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0067-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0068-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Sabrina Jeffries

Po čem touží vévoda

Ukážka z elektronickej knihy

Věnování

Všem senzačním lidem, kteří mě adoptovali během mého vysokoškolského studia, kdy jsem nemohla jezdit domů za rodiči do Thajska – tetě Shirley a strýci Harveyovi Peshoffovým, tetě Judy a zesnulému strýci Jimmymu Martinovým, zemřelé tetě Glorii a celé rodině Owensových: Johnovi, Donně (nedávno zesnulé), Dianě, Joyce, Johnymu a Pam. Nikdy se nedozvíte, co všechno pro mě vaše láska a péče znamenaly.

Prolog

Yorkshire

1816

„Sacre bleu, děvče, nech už toho chození sem a tam a pojď si sníst snídani, než mě z tebe rozbolí hlava.“

Čtrnáctiletá Lisette Bonnaudová se zarazila, ale zůstala civět z předního okna domku. „Ale mami, jak to, že se neobáváš o Tristana? Ještě nikdy nebyl celou noc pryč! Co když se mu něco stalo, byli přece včera s otcem na lovu?“

Claudine Bonnaudová zamávala rukou v elegantním gestu, které jí pomohlo stát se známou herečkou ve Francii, ještě než si ji otec přivezl z jedné své cesty a usadil ji v jejich domku. „Potom už bychom o tom slyšely. Tvůj otec by přinejmenším poslal sluhu, aby nás tam dovezl. Nejpravděpodobnější je, že Ambrose vzal Tristana po honu na oslavu a skončili tím, že zůstali až do rána v Zelené hospodě.“

Matka měla nejspíš pravdu. Vypadalo to, že otec vzal bratra někam za zajímavou zábavou. Tristan mohl vždycky všechno. Ona naopak nic. A Tristan přitom ani nebyl o moc starší. Jenom o tři roky. To nebylo spravedlivé.

„Možná že bych měla zajít k Ashcroftovým, jestli tam opravdu jsou.“ Vrhla toužebný pohled ven na zvlněnou scenerii yorkshirských kopců, táhnoucích se na míle a míle daleko.

Matka zvedla jedno své perfektně klenuté obočí. „Nemůžeš jít do města sama, ma fille. To není vhodné.“

Lisette rozčileně vydechla a znovu začala přecházet po salonu. „Jako by se někdo staral o slušné chování bastarda,“ zahučela.

„Lisette Bonnaudová!“ napomenula ji ostře matka. „Nepoužívej to ošklivé slovo k vlastnímu popisu. Ty jsi dcera vikomta Rathmoora. Na to nikdy nezapomínej.“

„Nemanželská dcera vikomta Rathmoora,“ zamumlala. „Co se stalo se všemi otcovými sliby, že si tě vezme?“

Matka semkla rty do úzké čárky.

„To je… složité. Musel počkat, až skončí válka s Francií. Kdyby si vzal Francouzku, vyvolalo by to velký skandál. A trpěl by tím nejen on, ale i jeho legitimní synové.“

Lisette pohlédla úkosem na matku a namítla: „Válka skončila už před rokem, mami. A jediný člověk, který mluví o skandálu, je George. Čekání na tom nic nezmění.“

Šestadvacetiletý George Manton byl otcův legitimní syn, jeho dědic a také její a Tristanův nevlastní bratr. Nenáviděl je od chvíle, kdy otec učinil z jejich matky svou milenku. Dokonce i poté, co Georgova matka před lety zemřela, nesnášel ženu, kterou jeho otec nepřestával zbožňovat. A stejně tak i děti, které jeho otci – jejich otci – porodila.

„George svůj názor změní,“ pronesla odtažitě matka, jíž tento předmět konverzace zjevně činil problémy. „Nebude mít jinou možnost, až se se mnou jeho otec ožení.“ Začala elegantními pohyby nože roztírat marmeládu na toast.

Všechno, co matka dělala, bylo elegantní. Naproti tomu Lisette neměla jedinou elegantní kost v těle. Byla na svůj věk nepřirozeně velká a měla kostnaté boky a velká prsa, takže zatím vypadala jako mladé kůzle. A vlasy se jí netřpytily máslově zlatě jako matčiny, které všichni gentlemani zjevně obdivovali, ale byly inkoustově černé po otci.

Opravdu se je snažila vylepšit stuhami, které jí otec vozil z cest, měla je však tak neuspořádané a kudrnaté, že veškeré její úsilí přišlo nazmar. Většinou to skončilo tak, že si stuhami místo vlasů ozdobila šaty.

„Mami, jsem hezká?“

Matka zamrkala. „Samozřejmě že jsi hezká, ma chérie. Jsi moje dcera, ne? Neboj se, jednoho dne se budou muži prát o tvou pozornost.“

Lisette si nebyla jistá, jestli o to stojí. Matčin vzhled jí přinesl pouze celoživotní čekání, jestli si ji muž, jehož milovala, vezme. Když byla malá holčička, věřila otcovým slibům, že jednoho dne budou skutečnou rodinou. Ale později tu víru postupně ztrácela.

Ozvalo se silné zaklepání na dveře. „Já otevřu,“ zavolala Lisette a pospíchala do haly. Když za dveřmi spatřila svého druhého nevlastního bratra, devatenáctiletého Dominicka Mantona, usmála se na něj.

„Konečně ses vrátil!“ zvolala.

Dom se lišil od George jako den a noc. Hrával si s Tristanem, když byli malí kluci, zatímco George byl v internátní škole. A když Lisette trochu vyrostla a začala běhat za nimi, byl k ní laskavý, přestože vesničané se obvykle chovali jinak – a ona ho za to zbožňovala.

Dnes však nevypadal, že má z návštěvy u nich radost. „Můžu dovnitř?“

Srdce se jí sevřelo, když si všimla jeho rudých očí a bezkrevných rtů… i toho, že se nese, jako by byl z porcelánu. Určitě se stalo něco zlého. Proboha.

„Tristan!“ zašeptala. „Je zraněný?“

„Kde je?“ opáčil Dom.

Ta otázka ji zmátla: „Nevím. Od včerejška je pryč. Měl by ses zeptat otce. Odjeli spolu na lov.“

Dominick zamumlal jakousi kletbu. Pak napřímil ramena. „Otec je mrtvý, Lisette.“

Pocítila ta slova jako políček do tváře. Zírala na Dominicka a uvažovala, jestli mu špatně nerozuměla, když vtom se za ní ozvalo přiškrcené zalapání po dechu.

Matka tam stála jako zkamenělá. Z tváře jí zmizela všechna barva. „Mrtvý? C’est impossible! Jak by mohl být mrtvý?“

Dom si projel rukou v rukavici husté černé kudrny. „Nemohu vám toho moc říct, madam Bonnaudová. Pořád ještě si dávám dohromady, co se vlastně stalo, zatímco jsem byl v Yorku. Nejspíš došlo k tomu, že když byli Tristan s otcem na lovu, otcovi vybuchla puška v ruce a utržil ránu do hrudi. Tristan s lokajem donesli otce domů do ložnice, kde se k nim přidal George. Lokaj spěchal pro doktora a George s Tristanem zůstali u otce. Byli s ním ještě i večer, když otec krátce po západu slunce zemřel.“

Jak pravda těch slov začala pronikat do Lisettiny mysli, vytryskly jí slzy a stékaly po tvářích dolů. Za ní tiše plakala matka. Lisette se k ní obrátila. Stály tam spolu v pláči a objímaly se.

Otec přece nemohl být mrtvý. Viděla ho ještě včera, když přišel pro Tristana.

Ach, proboha, Tristan!

Vrhla na Dominicka obviňující pohled. „Jestli byl Tristan u vás, když otec umřel, proč nepřišel sám, aby nám to řekl?“

„Nevím. Já sám jsem přijel domů teprve před pár hodinami. Ale…“

Po jeho váhání matka strnula. „Ale co?“

„Musíme ho najít. Každou chvíli sem přijde George a bude ho hledat.“

Lisette polil smrtelný chlad. „Proč by sem George chodil? Nemyslí si snad, že Tristan otce zabil, že ne?“

„Ne,“ odtušil chraptivě Dom, „ačkoli by to možná zkusil, kdyby lokaj nedosvědčil, co se stalo.“ Dom si přejel rukou přes unavený obličej. „Ale George si myslí, že Tristan včera v noci ukradl Blue Blazes.“

Lisette hrůzou zalapala po dechu. Blue Blazes byl otcův – a Tristanův – oblíbený plnokrevník. Otec slíbil, že ho bratrovi jednoho dne daruje. „Nemyslíš si přece, že by Tristan udělal něco takového, že ne?“

„Já nevím. Žádný sluha neví přesně, co se stalo po otcově smrti. Řekli, že Tristan nakonec odešel, ale George tvrdí, že se pozdě v noci vrátil a ukradl Blue Blazes. Zatímco tu diskutujeme, dává dohromady skupinu chlapů, aby Tristana chytili a on ho mohl obvinit z krádeže.“

Krev jí ztuhla v žilách. „Ach, Dome, to ne! Jak jen může?“

„Víš, jak George Tristanem pohrdá. Udělá cokoli, aby mu zničil život.“

„Proto jsi tady?“ Od zadního vchodu přicházel Tristan a modrýma očima zuřivě zahlížel na Dominicka. Kabát měl potrhaný, jako by běžel lesem, a kalhoty zablácené až ke kolenům. „Přišel jsi, aby ses na to podíval?“

„Tristane!“ zakřikla ho Lisette. „Nemluv s ním takhle!“

„Jsem tady, abych tě varoval,“ vysvětloval Dom klidně. „Jestli jsi vzal Blue Blazes, musíš ho Georgovi vrátit.“

Po Tristanových tvářích přelétl ruměnec. Kráčel však neochvějně vpřed. „Proč? Je můj. Otec mi ho odkázal, což by mohl ten tvůj mizerný bratříček potvrdit, kdyby se mi nechtěl pomstít za mé narození.“

„O čem to mluvíš?“ zašeptala matka.

Tristan ji objal kolem ramen a střelil po Dominickovi útočným pohledem. „Na smrtelném loži otec napsal dodatek ke své poslední vůli. Mně nechal koně, matce domek a Lisette sbírku maličkostí. Také nám všem třem nechal připsat roční rentu. George a já jsme to podepsali jako svědkové.“

„Och, tati,“ hlesla Lisette a hrdlo se jí stáhlo neprolitými slzami. Měl je tolik rád, že na ně před smrtí nezapomněl. A věděl, jak moc měla ráda ty drobnůstky nakoupené v různých zemích, které navštívil. Jeho příběhy z cest ji nakazily opojnými představami, jaké by to bylo, kdyby mohla cestovat po světě i ona.

Tristanův zrak zaplál neobvyklým žárem. „Ale jakmile otec vydechl naposled, George ten dodatek před mýma očima spálil. Řekl, že by radši zemřel, než by nám dal jedinou penci.“

Lisette zavrávorala v šoku, který se odrazil na tváři také Dominickovi. Proč je George tolik nenáviděl?

Dom se zamračil: „O tom mi George nic neřekl.“

„A tebe to překvapuje?“ odsekl Tristan.

Dominickovi unikl stísněný vzdech: „Ne.“

Tristan pustil matku a otočil se k Dominickovi. „A tak jsem si vzal koně, který mi patří.“

„Musíš ho vrátit,“ pobízel ho Dom. „Krádež koně se trestá smrtí. Nějak ho propašujeme zpátky do stáje nebo ho necháme běhat po poli, jako že…“

„Na to už je příliš pozdě,“ pronesl klidně Tristan. „Prodal jsem ho cikánskému handlíři, abych měl nějaké peníze, z nichž bude rodina žít, dokud nenajdu způsob, jak nás finančně zajistit.“

„Tys ho prodal?“ nevěřícně vydechl Dom. „Zbláznil ses? Teď tě George nechá pověsit zcela jistě!“

„Jen ať si to zkusí,“ odsekl Tristan. „Řeknu celému světu, co udělal, jaký je to prolhaný, dvojaký hajzl a…“

„Nikdo ti neuvěří, mon cher,“ ozvala se matka stísněným šepotem. „Řeknou, že ty lhaním jen získáš. George je dědic. Vyhraje a ty budeš viset.“ A začala znovu plakat.

Tristan tváří v tvář jejímu zoufalství roztál. „Ach, máti, já nebudu viset!“ Znovu ji objal. „Pšt, pšt, tak neplač.“

Lisette se otočila na Dominicka. „Musíš něco udělat. Nemůžeš dovolit, aby George nechal Tristana zavřít!“

„K čertu s tím vším!“ Dom se napřímil. „Dobrá, tak to uděláme takhle. Tristane, musíš odsud. Hned. Snad se dostaneš do jeskyně dřív, než dorazí George. Setkám se tam s tebou, jakmile se v noci dostanu ven.“

„Do jaké jeskyně?“ zeptala se matka.

Tři sourozenci si vyměnili pohled. Bylo to jejich tajné místo, kde se při hrách schovávali před rodiči či vychovateli – i před Georgem – a po všechny ty roky ho udržovali po vzájemné dohodě v tajnosti.

„Neboj se, mami. Vím, jakou jeskyni má na mysli.“ Tristan se zaškaredil na Dominicka. „Ale nechápu, proč bych já měl být tím, kdo utíká, když George…“

„Poslechni bratra!“ zvolala matka. „Vím určitě, že Dom udělá všechno, co bude moct, ale jestli tu zůstaneš a George tě obviní a nechá zatknout, znamená to konec pro nás všechny.“

Lisette zadržela dech. Matka byla chytrá, když vyrukovala na Tristana s jeho domnělou vinou. Jinak by ten lehkomyslný hlupák vzdoroval Georgovi ještě ve chvíli, kdy by mu dávali oprátku na krk.

Se vzpurným výrazem zkřížil Tristan ruce na prsou. „Dobrá, Dominicku, dejme tomu, že teď opravdu uteču a schovám se do jeskyně. Co dál?“

„Pokusím se přesvědčit George, aby jednal správně,“ vysvětloval Dom. „Ale je mnohem pravděpodobnější, že to udělá, když tam nebudeš, abys ho provokoval.“

Tristan zhluboka vydechl: „Fajn. Ale jestli bude George trvat na svých lžích…“

„Pak odjedeš do Francie,“ pravila rozhodně matka. „Mám v Toulonu příbuzné.“ Zadívala se prosebně na Dominicka. „Kdyby k tomu došlo, mohl bys ho tam doprovodit?“

„Můžu ho dostat na rybářskou bárku ve Flamborough Head. Bude se ovšem muset sám dopravit do přístavu v Hullu. Tam bude moct použít trochu peněz, které získal za koně, aby se dostal do Francie.“

„Fajn,“ přitakala matka. „Tak to uděláme takhle.“

„Hele, mami…,“ začal Tristan.

„Ne!“ zavzlykala. „Neztratím najednou tebe i tvého otce! To ode mě nemůžeš žádat!“

Tristan zaskřípal zuby, ale potom odměřeně přikývl.

„Pojď,“ vzala ho za ruku, „sbalíme ti věci na cestu.“

„Na to teď není čas,“ přerušil je Dom. „V noci mu donesu věci na cestu. Ale teď musí jít! Každou chvíli tu bude George!“

„Ano, jdi, Tristane!“ postrkovala ho Lisette směrem k zadnímu vchodu. „Než tě tu najde George.“

Tristan se na konci haly zastavil. „Měl bys vědět jednu věc, Dome. V tom dodatku k poslední vůli, který George spálil, odkázal otec nějaké peníze i tobě, Dominicku. Takže jestli nebude za své činy potrestaný…“

„Rozumím,“ přisvědčil Dominick. „Ale teď už zatraceně maž pryč!“

Tristan se zamračením zmizel.

„Raději mu připravím, co bude potřebovat na cestu,“ ozvala se matka a zmizela z haly, kde ponechala Lisette o samotě s Dominickem.

Dom ji vzal za ruce. „Je mi to moc líto, drahé děvče. To s Georgem, to s otcem… prostě všechno.“

„Není to tvoje chyba,“ zamumlala. „Oba víme, že George udělá, co se mu zlíbí, a co se týká otce…“

Když se znovu rozplakala, vzal ji do náručí, aby ji uchlácholil. Nemohla uvěřit, že otec už nežije. Ještě včera ji políbil a slíbil, že ji brzy vezme na projížďku. Tolik slibů, a teď už žádný nesplní.

Slzy jí stékaly po tvářích a vpíjely se do Dominickova měkkého modrého saka, zatímco jí šeptal uklidňující slovíčka. Nebyla si jistá, jak dlouho tak stáli, ale zdálo se jí to jako krátký okamžik, když vtom se k nim zvenčí donesl hluk přibíhajících koní, který je odtrhl od sebe. Stačila si s Dominickem vyměnit pouze tázavý pohled, když vtom úlekem vyskočila, jak někdo zarumploval klikou.

„Měli bychom zavolat matku, aby otevřela,“ navrhl potichu Dom. „Jestli mě tu uvidí, zbytečně brzy to prozradí naše plány.“

„Ale pohled na matku George rozzuří. Nech mě otevřít.“

„Lisette…“

„Můžu hrát hlupačku a on mi uvěří. Musíme ho tu udržet tak dlouho, abychom dali Tristanovi možnost dostat se pryč.“

Dom se na ni intenzivně zahleděl, pak vzdychl a ustoupil. „Budu tady, kdybys mě potřebovala.“

Věnovala mu vděčný úsměv a otevřela dveře.

Hned však strnula, vyvedena z míry davem lidí, které si George přivedl s sebou. Byl tam Georgův poskok John Hucker a dva nejsurovější sluhové spolu s několika vesničany, kteří neměli rádi toho „francouzského bastarda“, jak se Tristanovi často říkalo v městečku kvůli tomu, že byl u vikomta v přízni.

Snažila se nereagovat na tuto ukázku síly a připomínala si, že George si stále ještě není vědom toho, že ona už ví o otci. Nebo o jeho koni. „Dobré ráno, můj pane. Co vás sem přivádí tak časně?“

Ačkoli se George vyznačoval sporou postavou venkovského rolníka, jeho rysy, oblečení i chování byly ryze aristokratické. Měl bledý nádech pleti člověka, který se jen málokdy vyskytuje na sluníčku. Oblek mu padl jako ulitý a on se v něm choval s převahou muže, který se nemusí bát, že by si mohl šaty zmačkat prací, a zároveň i s arogancí vikomtova dědice.

Mnoho žen ho mohlo nazvat hezkým, protože měl široká ramena, vlnité hnědé vlasy a široký úsměv, který používal na ženy, jež odpovídaly jeho přísným normám. Ale Lisette byla vůči němu imunní. Znala temnotu číhající v jeho hrudi.

Bylo pro něj typické, že se ani nesnažil sesednout ze svého oblíbeného valacha „Kde je?“ vyštěkl na ni bez pozdravu.

„Kdo?“ nedala se. Pokud se on nesnažil chovat slušně, proč by měla ona?

„Ty víš kdo. Ten tvůj kluzký bratříček.“

Jenom s obtížemi potlačila hněv. „Je také tvým bratrem.“

„Tak to alespoň tvrdí tvoje matka,“ zavrčel Hucker.

Ta krutá poznámka jí vyrazila dech, přestože u ostatních vyvolala smích. Jak si to dovoluje? A jak si George dovoluje takové poznámky nejen vyřknout, ale dokonce se jim i smát?

Ze všech sil se snažila držet jazyk za zuby, protože na tom mohl záviset bratrův život. Její mlčení však bohužel muže jen rozpálilo. Popojeli na koních blíž a pronášeli hrubé poznámky o jejích ňadrech a navrhovali jí věci, jimž moc nerozuměla, ale které zněly odporně.

Téměř okamžitě se ve dveřích objevil Dom. „Odvolej ty své psy,“ vyjel na bratra. „Truchlí pro otce zrovna tak jako my. Jak můžeš dovolit, aby ji tak uráželi? Proboha, je to tvoje sestra!“

George zvedl obočí, ale moudře na to nic neřekl. „Co tu děláš, Dominicku?“

„Jsem tu, abych se podělil o smutek s mou rodinou – s naší rodinou.“

Po Georgově tváři přelétl úšklebek. „Víš jistě, že nechceš začít s paní Bonnaudovou tam, kde otec skončil?“

Lisette zamrkala a poté se vrhla dopředu. „Co to říkáš, ty zvíře!“ Jenom Dominickovo pevné sevření jí zabránilo, aby neshodila George z koně a nedala mu facku.

„Dost, monsieur!“ vykřikla za ní matka a chladně se zahleděla na George. „Zlobíte se na mě. Děti z toho vynechte!“

George se zatvářil přímo ledově: „Zlobím se na Tristana.“

Matka nebyla pro nic za nic ozdobou toulonské společnosti, když byla ještě herečka. Přestože nemohla zakrýt červené oči ani bledé tváře, mohla se tvářit nonšalantně. „Opravdu? Co můj syn udělal, že vás rozzlobil?“

„Ukradl můj majetek. A my jsme tady proto, abychom ho donutili za to zaplatit.“

Matka zamávala rukou. „O tom nic nevím.“ A přes rty jí přelétl nevěřícný úsměv. „Můžete dokázat, že opravdu ukradl něco vašeho?“

Tentokrát odpověděl Hucker: „Svědkové ho viděli, jak si v noci vzal ve stáji Blue Blazes.“

Matka zbledla a Lisette zavrávorala. Svědkové. To nebylo dobré.

Avšak matka se přemohla. „Ať je to jakkoli, nemá to co dělat se mnou. Nemůžu odpovídat za svého syna. Určitě vám toho koně brzy vrátí. Možná že už je ve stáji nyní, jen kdyby tam vaše lordstvo zašlo…“

„Já nikam nejdu, paní Bonnaudová. První místo, kam by se Tristan vydal, je tady, třeba jen proto, aby vám řekl o otcově skonu,“ pravil George a zíral na ni s lenivou arogancí, kvůli níž ho všichni nenáviděli. „Takže to řeknu jasně, aby tomu rozuměla i taková francouzská děvka. Buď mi řeknete, kde je Tristan, nebo zítra za úsvitu vyklidíte tento dům.“

Dom tlumeně zaklel a Lisette zasyčela: „To nemůžeš udělat!“

„To tedy určitě můžu,“ řekl George s pohledem na její matku. „Máte zaplacený nájem na tento měsíc?“

„Samozřejmě že ne,“ hlesla a úplně zpopelavěla. „Je to Ambrosův majetek.“

„Byl. Můj otec je mrtev,“ promluvil chladně. „Takže ten domek nyní patří mně, a já vyžaduju nájemné. Můžete to zaplatit? Protože jestli ne, mám právo vás odtud vypovědět.“ Nasadil zastrašující úsměv. „Sakra, já mám právo vás vypovědět, i kdybyste měli na nájem. Zvlášť pokud ukrýváte zloděje.“

Dom postoupil kupředu. „Buď trochu milosrdný, Georgi. Ještě se nevzpamatovali ze zprávy o otcově smrti. To vlastně nikdo z nás. Dej jim trochu času na oplakávání, aby se mohli připravit na pohřeb a čtení poslední vůle.“

„Doufám, že se nestavíš na jejich stranu, můj drahý bratříčku,“ odsekl ledově George a jeho kůň před nimi tancoval dopředu dozadu. „Protože otec ti v poslední vůli nic nenechal. Napsal ji krátce po mém narození a od té doby ji nezměnil.“

Soudě podle ostrého Dominickova nádechu o tom mladší bratr nic nevěděl. „To nemůže být pravda,“ opáčil.

„Promluv si s otcovým právníkem, když mi nevěříš. Celá léta na otce naléhal, aby nechal poslední vůli přepsat,“ poznamenal George se samolibým úsměvem. „Navrhuju ti, aby sis rozmyslel, na čí stranu se postavíš. Protože já jsem víc než ochoten být štědrý ke svému vlastnímu bratrovi a dát mu to, co mu jeho otec právně nezajistil. Nebo…“

Lisette ztuhla krev v žilách nad jeho zlovolnou pauzou.

„Nebo?“ naléhal Dom.

„Mohu ukončit tvou budoucí právnickou kariéru,“ ušklíbl se a luskl prsty. „Jestli jim budeš pomáhat skrývat Tristana přede mnou, nedostaneš z otcova jmění ani penci – nebude žádné kapesné, žádný majetek, nic. A brzy zjistíš, že studovat právo bez peněz není nic snadného.“

Lisette se zmocnilo zoufalství. Dominick by měl zkažený život, ještě než by začal pořádně žít. S tím nepočítal, když se rozhodl pomoct Tristanovi.

„Jak bych ho mohl před tebou schovat, když nemám tušení, kde je?“ opáčil Dom s chladným výrazem ve tváři. Ona však za tím cítila napětí.

George se zamračil. „Vyber si velice pečlivě mezi námi, bratříčku. Myslím to vážně, když říkám, že ti nic nedám.“

Přes Dominickův obličej přelétl srdceryvný výraz čiré zrady. „Ty jsi opravdu spálil ten dodatek, viď?“

Z Georgovy tváře vyprchala barva. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Slyšel jsem, že otec na smrtelném loži napsal dodatek k poslední vůli, kde všechny zabezpečil, včetně mě. A ty jsi ho spálil.“

„Aha!“ podotkl George. „Tak ty víš, kde je Tristan. Jinak bys…“ Náhle se s rozmrzelým výrazem zarazil.

„Takže jsi o tom dodatku slyšel?“ V Dominickově výrazu se objevil triumf. „Myslel jsem, že nevíš, o čem je řeč.“

George nehodlal dovolit, aby ho něco tak nepodstatného jako pravda zastavilo v jeho snaze. „Nezkoušej na mě své právnické kličky, bratříčku. Ještě nejsi advokát. Kde je, u čerta?“

„Už jsem ti řekl, že nemám tušení.“

„Lžeš.“

„Ty jakbysmet,“ odsekl Dom.

„Nemůžeš nic dokázat. Máš pro to pouze tvrzení bezectného zlodějského bastarda, který nemůže nic ztratit tím, že mě pomluví.“

„A ty nemůžeš dokázat, že vím, kde je.“

„Já nepotřebuju důkaz. Já jsem dědic. Právo je na mé straně.“ Sevřel pěsti držící uzdu. „Takže jdeš se mnou, bratříčku? Nebo s nimi? Protože jestli si vybereš je, přísahám, že ti nedám ani pětník.“

Lisette zadržela dech. Zdálo se, že dokonce i koně přestali přešlapovat a čekali na Dominickovu odpověď.

Dlouho zarytě zíral na Georgovu tvář. Poté se otočil a nabídl Lisette svou paži. „Pojď, sestro. Zdá se, že budeme muset do zítřka sbalit zavazadla jak tvoje, tak tvé matky.“

Na Georgově tváři se objevil šok. Pak pomstychtivě přivřel oči. „Fajn. Tak sis vybral. Vyřiď Tristanovi, že tvoje zruinování padá na jeho hlavu.“ Otočil koně k ostatním mužům a vyštěkl: „Prohledejte dům, pole, blata, prostě každý kousek země odtud až k moři. Někde přece být musí!“

Zatímco muži proudili do domku, Lisette se otočila na Dominicka: „Dominicku, neměl bys…“

„Buď zticha, děvče, dokud neodejdou,“ zašeptal. „Potom si promluvíme.“

Měl pravdu, že musejí být opatrní, ale spotřebovala veškeré své sebeovládání, aby neprotestovala, když jí Hucker prohrabával prádelník a ostatní muži jim vyházeli všechno ze skříní a ignorovali matčiny francouzské kletby. Hucker přitom kouřil odporný španělský doutník a představa, že jí ten ohavný pach prosákne do oblečení, byla téměř víc, než snesla.

Lisette, ubitá událostmi celého dne, na něj toužila zaječet, nemělo by to však smysl. Nic už nebude tak jako dřív. Otec zemřel. Už nebudou žádné společné snídaně, kdy jim nahlas předčítal legrační úryvky z novin nebo jim vyprávěl příběhy z posledních cest. Už se nebudou společně s ním a s matkou procházet podél útesů ve Flamborough Head. Už nebudou s Dominickem a Tristanem za nocí pozorovat hvězdy.

V očích ji znovu pálily slzy. Jak to vydrží? A co se s nimi stane bez otce?

Georgovým mužům netrvalo dlouho, než přišli na to, že Tristan v domě není. Jakmile odešli, aby prohlédli okolí, matka přistoupila s ustaraným výrazem k Dominickovi. „Můj drahý hochu, nesmíš to takhle udělat. George tě určitě nechá bez haléře. To by tvůj otec nechtěl.“

„Chtěla byste, abych jim radši prozradil, kde je Tristan?“

„Ne, samozřejmě že ne, ale možná kdyby ses s Georgem rozumně domluvil…“

„Sama jste viděla, jak to funguje.“

Matka se zamračila. „Co kdyby mu dal Tristan ty peníze, které utržil za prodej koně? George by určitě nemohl… nechtěl by nechat pověsit svého bratra. Nebo ano?“

„Obávám se, že by mohl, a také by to udělal. Pokud je ochotný podupat přání našeho zemřelého otce, je schopný udělat cokoli.“ Dominick vyhlížel z okna, kde George pobízel své muže k dalšímu hledání. „Kromě toho mám podezření, že kdybych byl tak krutý, že bych vyzradil Tristana, nepřineslo by mi to nic lepšího než celoživotní otročení Georgovi. Používal by na mě stále znovu lákadlo majetku, aby získal mou spolupráci na jakémkoli nápadu, který by vymyslel, a já odmítám takhle žít.“

„Ale jak budeš žít jinak?“ zeptala se Lisette. I Dominick byl její bratr. Nechtěla, aby trpěl.

Dom jí zvedl bradu. „Jsem dospělý člověk, drahé děvče. Umím se o sebe postarat. Mé právnické vzdělání možná teď nebude pokračovat tak rychle, abych hned získal místo koncipienta nebo právního zástupce, ale v Bow Street Runners mám přítele, který by mě mohl zaměstnat.“ Přeletěl pohledem i k Lisettině matce. „Větší starost mi dělá, jak budete teď žít vy tři.“

Matka napřímila ramena. „Vyklouzneme odtud i s Tristanem a odjedeme k mé rodině do Toulonu.“

Dom se zamračil. „To znamená, že tu budete muset všechno nechat.“

„Všechno ne,“ opravila ho matka. „Mám své děti. A všechny věci mi koupil váš otec, takže George bude tvrdit, že patří jemu.“ Zvedla hrdě bradu. „Nechci, aby na mou či Lisettinu hlavu padlo také nějaké obvinění z krádeže. Vezmeme si svoje šaty, to bude všechno.“

„Ale z čeho budete žít ve Francii?“ zeptal se Dom.

„Budu znovu vystupovat jako herečka,“ prohlásila Lisettina matka a koketně naklonila hlavu na stranu. „Jsem ještě pořád dost mladá a hezká, ne?“

Dom se usmál jejímu představení marnivosti. „Ano. A máte nějaké peníze, které dostal Tristan za koně.“

„Neměl by si je nechávat,“ zašeptala matka.

„Jen ať si je nechá. Otec chtěl, aby toho koně dostal.“ Dom se zamyslel. „Alespoň že víme, že otec měl v úmyslu všechny nás zajistit, přestože to George nakonec zmařil.“

Tvář mu natolik potemněla zármutkem, že Lisette byla jata soucitem. „Otec tě měl nechat zapsat do své poslední vůle. Nebylo od něj hezké, že to neudělal.“

„Víš, jaký byl, pořád někde na cestách, zkoumal nová města, ostrovy či jezera.“ Do Dominickova hlasu se vloudilo ostří. „Neměl čas na věci, jako je zodpovědnost za rodinu.“

„Moc ho neobviňuj,“ zastala se ho matka. „Takové věci možná nezařídil nejlíp, ale měl tě opravdu rád.“ Pak její zrak zabloudil k Lisette. „Měl vás oba velmi rád.“

Matku to tak dojalo, že začala opět plakat a vydala se najít kapesník. Když odešla, Lisette zašeptala: „Ano, miloval nás. Jenomže ne dostatečně.“

Problém byl v tom, že se člověk musel spoléhat na muže, že se o vás postarají. Muži nejsou zodpovědní. Otec… George… Dokonce i Tristan svým hněvem všechno jenom zhoršili. Ze všech důležitých mužů v jejím životě pouze jeden vždy jednal správně – a přestože jim Dom chtěl opravdu pomoct, ani on nemohl udělat o moc víc než jim být po ruce při balení věcí do Francie.

Matka neudělala dobře, že se ve všem spolehla na otce. Přineslo jí to jen zármutek nad sebou a dětmi.

Lisette zahnala slzy. Dobrá, ona nebude nikdy tak hloupá. Jak jen to bude možné, začne se o sebe starat sama bez ohledu na to, co ji to bude stát. Už nikdy nechce zažít takovou zradu.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog