Info

Všetko v tomto románe je vymyslené

a akákoľvek podoba so skutočnými osobami,

zvieratami, mestami, vecami a činmi je iba náhodná

Jana Graterová

Valentína

Kde sa dve bijú, zvíťazí láska

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Jana Graterová, 2015

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2015

Design © Katarína Marenčinová, 2015

Jazyková úprava Sylvia Sachs

461. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-461-5 (brož.)

ISBN 978-80-8114-464-6 (ePub)

1.

Henrieta pôvabne vystúpila zo svojho bieleho autíčka asi tak, ako vystupujú celebrity. Akoby za rohom čakali na ňu novinári, fotografi a kamery všetkých bulvárnych médií. Vystrčila najprv jednu štíhlu nôžku v lodičke číslo sedem, potom aj druhú, tajne dúfajúc, že si niekto všimne jej outfit bez nohavičiek.

Rada provokovala – a nielen mužov.

Rada pozerala americké filmy a vždy si z nich niečo vzala za svoje. Niečo, čo by sa jej v živote mohlo zísť...

Poobzerala sa, či si ju všimol aspoň nejaký okoloidúci, až sa napokon z auta vysúkala celá. Elegantná, ako vystrihnutá z časopisu pre zlatokopky, stála pred modernou budovou v širšom centre mesta a spokojne sa usmievala.

Bola na seba hrdá.

Dokázala to!

A dokázala aj sama sebe, že je šikovná a chytrá.

Veľmi chytrá!

Odhodlane vošla dnu a výťahom sa vyviezla na druhé poschodie, kde sa nachádzala kancelária Kazimíra Vierohodného – výkonného riaditeľa knižného vydavateľstva Kazimír VH.

Nemyslela si, že to bude až také jednoduché...

Keď pred týždňom absolvovala povinný pohovor, Kazimír bol síce trocha v rozpakoch, akoby nebol s tým, čo robí, stotožnený, ale na druhej strane – tá jeho neistota nahrávala Henriete do kariet. Vycítila, že napriek tomu, že zastáva funkciu riaditeľa, nie je typ muža, ktorého valcuje sebavedomie. Svoju neistotu sa snažil ukryť za odmeranosť, ale ona mala na ľudí nos.

Kazík, ako ho familiárne volala, pretože sa podobal na speváka, ktorý sa kedysi páčil jej mame, tak tento Kazík bol typ muža, ktorý sa o svojich schopnostiach a kvalitách potreboval neustále uisťovať. Jednoducho, potreboval niekoho ako Henrieta. Niekoho, kto mu bude masírovať ego – a možno aj niečo iné...

Pred jeho dverami zastala, vytiahla z kabelky malé zrkadielko, aby skontrolovala, či má všetko tak, ako má byť, či nemá rozmazaný rúž, alebo maskaru na mihalniciach, alebo či sa jej medzičasom nevyhodila nejaká vyrážka.

Chvalabohu, nevyhodila!

Okej, usmiala sa do zrkadielka, trocha si ešte prepudrovala nos, vystrela sa a rázne zaklopala na dvere. Tak, ako ju to učila mama.

Mamine rady do života sa Henriete už neraz zišli. Vždy, keď chcela niečo dosiahnuť, čo bolo dosť často, riadila sa jej radami. Mama jej už od puberty vtĺkala do hlavy návody na úspech, ako napríklad: Musíš prejaviť svoju silu a odvahu hneď v úvode, lebo s ustráchanými a mľandravými ľuďmi si každý robí, čo chce! Takí to nikam nedotiahnu! Keď niekam vchádzaš, musíš rázne zaklopať, silno stisnúť ruku a pozerať priamo do očí...

Takže Henrieta silno zaklopala a prudko otvorila dvere, akoby horelo. Pravdupovediac, aj horelo – jej pod zadkom. Vo firme, kde pracovala, dostala hodinovú výpoveď.

Nevadí, aj tak ma to tu nebavilo – mávla vtedy rukou, schmatla svoju značkovú kabelku a už jej nebolo. Ak si myslia, že ma vytrestali, tak sú na omyle! smiala sa. Bola presvedčená, že jej pekná hlávka je studnica nápadov. Skvelých nápadov, ktoré boli v tej zaprdenej firme nevyužité. Celú pracovnú dobu iba mechanicky nahadzovala do počítača čísla.

Až do nemoty!

Nie, to nebola práca pre ňu, ona mala iné ambície...

Ona potrebovala kreatívnu prácu, chcela tvoriť, organizovať a vydávať rozkazy. Nie veru, ona sa nenarodila preto, aby niekomu posluhovala, aby bola podriadená.

Iná by na jej mieste mala hlavu v smútku a začala by čítať ponuky práce, ale nie Henrieta. Ona už taká hlúpa nebude. Nájde si inú cestu, kadiaľ sa čo najkratšie a najjednoduchšie dostane k svojmu cieľu...

Prácu si začala hľadať na mieste, kde je koncentrácia všetkých informácií, nielen tých oficiálnych, najväčšia – na fejsbúku. Mala na to svoje know-how, ktoré bolo v podstate veľmi jednoduché. Vyžadovalo iba odvahu a asertivitu. Ani jedno, ani druhé jej nechýbalo. I keď, v jej prípade by sa dalo hovoriť skôr o cieľavedomej drzosti než o asertivite.

Po rozsiahlej selekcii si vytipovala niekoľko mien, zásadne mužských mien, a rozposlala žiadosti o priateľstvo. Na základe funkcie a fotografie. Nemala chuť spolupracovať s niekým, kto by sa jej nepáčil.

Vygúglila si o dotyčných mužoch bližšie informácie a rozhodila siete. Komentovala a lajkovala ako odušu všetko, čo dotyčný dal na nástenku svojho súkromného profilu. Ak bol dotyčný muž režisér, ona bola dramaturgička a zdieľala všetky najnovšie správy z tejto oblasti. Ak bol architekt, ona bola dizajnérka a na svoju nástenku sťahovala fotky interiérov, ktoré akože zariadila. Mala na fejsbúku niekoľko profilov, fantázia jej skutočne nechýbala. Kazimír bol vydavateľ, a tak sa stala literárnou recenzentkou a blogerkou. Okopírovala niekoľko dostupných textov, upravila ich na svoj obraz a vložila na svoj blog. Potom si už iba naklikala lajky, ako ju to naučil jej bývalý frajer – ítečkár. Razom z nej bola najčítanejšia blogerka a recenzentka. Knihy z vydavateľstva Kazimír VH ohodnotila, samozrejme, najlepšie.

Henrieta sa prosto vyznala!

Takto postupne tých mužov nenápadne spracovávala, až ich mala tam, kde chcela. Nie všetkých, bohužiaľ! Ujali sa iba traja. Na pracovný pohovor ju však pozval iba Kazimír (ostatným išlo vlastne iba o sex, ako sa dovtípila zavčasu, pretože JEJ to, na rozdiel od iných žien, aj myslelo).

Rozhodnuté!

Bude pracovať vo vydavateľstve ako šéfka marketingu, pretože s výsledkami aktuálnej šéfky nebol Kazimír spokojný.

Henrieta na výkonného riaditeľa urobila dojem. To ona vedela – robiť prvý dojem. Horšie to bolo s druhým a s ostatnými dojmami. Nevydržala sa pretvarovať stále. Avšak za bežných okolností svoju masku nestrhávala, to iba vtedy, keď ju niekto vyprovokoval, rozzúril, iba vtedy sa nedokázala ovládať.

Z Kazimíra strach nemala, javil sa ako bezkonfliktný a ústretový typ. Už na fejsbúku si potykali, lebo tam je tykanie takmer povinné, takže keď za ním prišla, už boli dobrí priatelia, ak sa tak dá hovoriť virtuálnemu priateľstvu. Henrieta nebola hlúpa, to teda iste nie, vedela, že virtuálne priateľstvá sú stavané na vode, na falošných základoch, sama bola toho žiarivým príkladom.

Kazimír jej však naletel a to bolo hlavné!

2.

Výkonný riaditeľ a zároveň majiteľ vydavateľstva Kazimír VH sľúbil Henriete prácu, a nie hocijakú! Kreatívnu prácu so slušným platom, po akej vždy túžila.

A teraz sa jej sen naplnil – prišla podpísať zmluvu.

Vstúpila do jeho kancelárie už ako dobrá známa, v bledomodrom decentnom kostýmčeku, ktorý zvýrazňoval jej krivky iba tam, kde sa to žiadalo. Nie vyzývavo, ale elegantne.

„Tak som tu!“ usmievala sa Henrieta, akoby riaditeľ vydavateľstva nemal celý deň nič na iné práci, iba netrpezlivo čakať na ňu, na svoju novú zamestnankyňu.

„Vitaj!“ postavil sa Kazimír a podal jej ruku. Stisla mu ju trocha silnejšie, ako sa na dámu patrí. Zato jeho stisk bol taký nijaký, vlastne žiadny. Iba svoju ruku položil do jej, akože – rob si s ňou, čo chceš. Za normálnych okolností by sa to Henriete nepáčilo, ale teraz jej to vyhovovalo. Tohto poddajného suchára zmanipulujem raz-dva, to bude hračka! pomyslela si.

„Máš peknú kravatu, manželka má dobrý vkus,“ pohladkala látku s vyobrazenými kosoštvorcami v modro-ružovo-bordovej farebnej kombinácii. Strašné! pomyslela si.

„Ďakujem, odkážem jej,“ usmial sa polichotený, azda sa aj trocha začervenal.

Henrieta si sadla do zeleného koženkového kresla, určeného pre hostí, a preložila si pôvabné nohy v béžových lodičkách, ktoré vraj predlžujú nohy. I keď bola dosť vysoká, nohy mala v pomere k svojej postave krátke a veľmi tým trpela. Preto si ich vizuálne predlžovala ako sa len dalo. Čo z toho, že sú pekne tvarované, keď sú krátke? sťažovala sa často mame, po ktorej ich zdedila. A mama jej poradila, nech sústreďuje pozornosť na to, čo má najkrajšie, teda na ústa a na prsia.

Preto mala Henrieta vždy dokonale narúžované ústa a dávala si pozor, aby nebola zhrbená. Aj teraz sedela vystretá ako baletka, takže Kazimírovi nemohli ujsť jej prednosti. A veru, mal čo robiť, aby jej nezízal vkuse do výstrihu, ktorý bol síce decentný, ale o to väčšiu zvedavosť vyvolával.

Henrieta to mala dobre premyslené.

Všetko!

Aj to, ako mať správne prekrížené nohy, keď si zabudne dať nohavičky. Tentoraz si ich zabudla zbytočne. Až natoľko bol Kazimír fascinovaný jej výstrihom.

Hodvábnu blúzku smotanovej farby mala osvedčenú. Iba gombičky v tvare perličiek si rozopínala podľa potreby. Teraz ich mala rozopnuté iba po žliabok medzi prsiami, ďalšia rozopnutá gombička by už pôsobila lascívne. A ona v tejto chvíli potrebovala pôsobiť dojmom solídnej, inteligentnej dámy.

„Pripravil si mi zmluvu?“ opýtala sa milo a mierne sa zahniezdila. Koženka ju nepríjemne chladila. Tieto kreslá sa musia vymeniť za kožené a v inej farbe! začala hneď v hlave organizovať a riešiť veci, ktoré s jej budúcou prácou vôbec nesúviseli. Ale nepomohla si, bolo to mimovoľné. Že všetko musela prerábať na svoj obraz.

„Zmluvu?“ opýtal sa Kazimír, akoby celkom zabudol. A on skutočne zabudol, že Henrieta tu nie je súkromne, ale pracovne. Jeho obrazotvornosť pracovala naplno. Hm, aké má asi bradavky? uvažoval práve, keď ho vyrušila otázkou o zmluve. „Áno, áno, zmluva je pripravená... no... ale... vieš...“ koktal.

„Neviem!“ Henrieta zbystrila. Dívala sa na riaditeľa, ako sa škrabe na hlave a zacítila problém. Kazimír jej pripomínal opicu, čo chystá nejaký podraz. „Kazík, keď mi teraz povieš, že to miesto je už obsadené, tak ťa, prisahámbohu, zabijem!“ dodala výhražným tónom a vypla prsia, až mal Kazimír dojem, že ho chce nimi prebodnúť ako nejakou zbraňou. Pri tej myšlienke sa zachvel.

„Nie, nieee, čo si! Ibaže, to miesto šéfky marketingu, čo som ti sľúbil... Ehm, budeš musieť počkať,“ dostal zo seba s námahou a uvoľnil si kravatu, akoby ho škrtila.

„Čože?!“ nahla sa k nemu. „Dobre som počula?! Počkať?“ prepichla ho, tentoraz očami.

„Zatiaľ budeš robiť asistentku. Valentínka, marketingová šéfka, má toho aj tak veľa a...“

„Asistentku?!“ prerušila ho. „To nemyslíš vážne!“ jej tvár sa skrivila od zlosti.

„Prepáč, nejde to inak,“ povedal nešťastne. „Oznámila mi, že je tehotná, takže chápeš... Ako žena iste chápeš, že teraz ju nemôžem prepustiť, aj keby som chcel,“ konečne to bolo všetko vonku.

„Tehotná?“ skríkla Henrieta a v tom istom momente ju znenávidela, hoci vôbec nevedela, o koho ide.

Prudko vstala, chcela sa zvrtnúť a urazene buchnúť dverami, ale vzápätí sa spamätala a s krivým úsmevom povedala: „Tak dobre, kde je tá zmluva? Podpíšem ju!“

Kazimír sa usmial, bolo vidno, ako mu odľahlo. Táto žena ho fascinovala, a zároveň mal pred ňou nepochopiteľný rešpekt. Správala sa ako domina a na také ženy mal on slabosť.

„Zajtra môžeš nastúpiť,“ podal jej zmluvu.

„Až zajtra? Veď dnes je prvého!“ namietla, už celkom pokojne.

„Valentínka musela ísť dnes k lekárovi, ona ti zajtra všetko vysvetlí, čo a ako... Samozrejme, pracovná zmluva platí oddnes.“

„Okej, tak ťa pozývam na obed,“ povedala Henrieta, už zase celá vysmiata. Myslela na to, že tú Valentínu, ktorá jej stojí v ceste, čoskoro odstráni.

„Prepáč, Henrietka, ale dnes mám pracovný obed... Inokedy,“ usmial sa previnilo.

„To je škodaaa! Ale čo už, tak nabudúce,“ žmurkla a zvrtla sa na opätku. Nemusel jej vravieť dvakrát, že môže ísť v pracovnom čase domov. „Pá!“ zakývala mu ešte od dverí a zostala po nej už iba vôňa jej korenistého parfumu.

Zbehla po schodoch na prízemie, vyšla von a zapálila si. Tú Valentínu musela predýchať pomocou nikotínu, ale tentoraz cigaretka nepomohla. A tak vytiahla z kabelky mobil a stlačila rýchlu voľbu.

„No ahoooj, chrobáčik, už si obedoval?“ zatiahla sladko, na Alana mala slabosť. „Nie? Super, tak ťa čakám o desať minút v Poluse, v pizzerii, pá!“ hodila mobil do kabelky a nasadla do auta. Skontrolovala svoj výzor v spätnom zrkadielku, až potom naštartovala a o päť minút už hľadala parkovacie miesto v podzemnej garáži obchodného centra.

Do pizzerie dorazila presne, Alan meškal.

To neznášala!

Keď musela ona čakať na chlapa, na kohokoľvek. Zbadala voľný stôl hneď pri vchode, sadla si a objednala vodu.

„Máme iba Evian,“ povedal čašník.

„Nie, Evian nepijem, doneste mi čistú vodu!“

„Čistú vodu?!“

„Áno, čistú vodu!“ zdôraznila čašníkovi svoju požiadavku. „Alebo chcete povedať, že nemáte vodovod?!“

„Máme... pravdaže máme, ale vodu nepodávame,“ habkal zaskočený čašník.

„Aha! Tak mi zavolajte majiteľa!“ zaburácala Henrieta tak hlasno, že sa všetky hlavy otočili k jej stolu. Potrebovala sa pohádať. Vyventilovať zlosť. A s Alanom sa hádať nechcela. Alan by ju hneď poslal do riti!

Finta s vodou fungovala takmer v každej reštaurácii. Používala ju vždy, keď bola nazlostená na niekoho, na kom sa nemohla z rôznych dôvodov vyvŕšiť. Teraz bola naštvaná na Alana, že mešká, a ešte aj na nejakú Valentínu, ktorá si otehotnie práve vtedy, keď sa to jej, Henriete, vôbec nehodí. Tehotné ženy jej išli na nervy.

Valentína pôjde na rizikové tehotenstvo a je to! rozhodla Henrieta, ako tam tak čakala na majiteľa reštaurácie a penila. Nebude predsa šesť mesiacov robiť slúžku a poskoka nejakej Valentíne, ktorá jej iste nesiaha ani po členky!

Upokojila sa, až keď prišiel Alan. Keď zbadala jeho urastenú, vyšportovanú postavu, hneď prišla na iné myšlienky...

A keď sa jej majiteľ reštaurácie hlboko ospravedlnil a ich obed išiel na účet reštaurácie, už bola spokojná.

Chvíľu!

3.

Na druhý deň ráno Henrieta trielila po chodbe – smer Kazimír. Mala čerstvo zastrihnuté a vyfúkané vlasy, s výraznejším mahagónovým odtieňom, ktorý podčiarkoval jej svetlú bezchybnú pleť a modrozelené oči.

Chcela vyzerať čo najlepšie, lebo keď bola sama so sebou spokojná, mala lepšiu náladu, viac energie, a tiež jej to lepšie myslelo. Bola presvedčená, že tú Valentínu odrovná ľavou zadnou. Valentína, Valentínka... pche! Už len to meno ju predurčovalo robiť predavačku v hypermarkete a nie šéfku marketingu. Ako sa vôbec k takému miestu dostala?

Iste spáva s Kazimírom, ludra!

Iste si to tehotenstvo iba vymyslela, lebo vedela, že sa pod ňou trasie stolička. Tak to robia všetky. Tehotenstvo využívajú ako nástroj na dosiahnutie svojho cieľa. Či sa to týka mužov, alebo pracovných miest. Aj Henrieta túto fintu neraz použila, tak predsa vie! Ju nejaká chudera neoklame...

Taká bola zamyslená, že si ani nevšimla ženu, ktorá sa vyrútila oproti nej z dverí kancelárie. Takmer sa zrazili.

„Prepáčte, pre... Henrieta?“

„Eee... eeh... Tina? A čo tu ty robíš, Tina?!“

„Robím tu,“ prehodila veselo.

„Čože? Tu?! A kde?“

„Tu,“ Tina ukázala na dvere marketingovej šéfky, z ktorých práve vyšla. „A ty? Ty... ty si, nebodaj, tá moja nová asistentka?!“ zvolala naradostene.

„No... no, asi áno,“ priznala Henrieta s kamennou tvárou.

„Ale to je supeeer, to je náhodička!“ tešila sa Tina úprimne.

Henrieta sa však netešila ani najmenej. Tinu neznášala, ona však o tom nemala ani poňatia. Priateľkami síce nikdy neboli, ale ani nepriateľkami.

Henriete ani len v päte nenapadlo, že Tina môže zohrať v jej živote takú dôležitú rolu. Že v ňom môže zohrať akúkoľvek rolu! Že či chce alebo nechce, bude sa o ňu Henrieta potkýnať všade, kam sa pohne. Tina nebola typ dievčaťa, s akým by sa chcela kamarátiť.

Taká sedlaňa, jednoduché dievča z dediny! pomyslela si Henrieta, keď sa s ňou stretla prvý raz. Bola nevýrazná ako vyblednutý obraz Mony Lisy, takže si ju vtedy takmer ani nevšimla. Teda, všimla si iba jej dlhý zapletaný vrkoč, ktorý vyzeral ako veľkonočný korbáč a Henrieta si pomyslela, že táto útla dievčinka sa do Lúčnice prihlásila len kvôli tomu vrkoču. Sedela ticho v kúte a trpezlivo čakala, kým na ňu príde rad.

Konkurz urobili obidve, prijali ich. Za Henrietu sa však prihovoril Maroš, jej frajer, ktorý bol sólista. Keď sa onedlho rozišli, dosť dramaticky rozišli, lebo Henrieta sa vo svojej hystérii nedokázala ovládať, tak on sa postaral o to, aby ju vykopli! Lebo je vraj drevo!

A ty si zas kokot! povedala mu vtedy na rozlúčku.

Takže Henrieta sa v Lúčnici neohriala. Zato tá nemožná Valentína, ktorú všetci volali Tina, sa tam držala ako kliešť. Henrieta ju vídavala v televízii, a i keď tie tanečnice vyzerajú v krojoch a vrkočoch ako jedna, Tinu vždy identifikovala podľa nôh – mala najsilnejšie lýtka. Ako futbalistka a nie ako tanečnica. Ako môže s takými nohami tancovať?! krútila vždy Henrieta nad ňou hlavou. Iste spáva s choreografom! vravela si, lebo jej to nešlo do hlavy. Prečo vykopli ju a nie Tinu, keď ona, Henrieta, vyzerá očividne lepšie?!

A potom, asi po piatich rokoch, sa stretli.

Na gynekologickom oddelení nemocnice.

Tinu doviezli po zákroku, celú zelenú a bezvládnu, a keď sa prebrala, rovno ogrcala vedľajšiu posteľ, na ktorej ležala Henrieta. Ona tam bola na udržaní tehotenstva a Valentína na interrupcii.

A neuveríte, tá krava sa Henriete zverila, že to decko čakala s Marošom! Nie, nie! Nechcela to počuť, že jej frajer dal prednosť tej sedláčke pred ňou...

Dovtedy jej bola Tina viac-menej ukradnutá, ale vtedy ju znenávidela. Ukradla jej Maroša! Navyše, o čo sa Henrieta tak urputne dva roky snažila, Tina jedným šmahom odstránila. Ju ešte v ten deň prepustili a Henrieta sa tam trápila tri týždne, aby napokon dopadla ako ona. S tým rozdielom, že Tina ešte mohla otehotnieť kedykoľvek a Henrieta už nikdy.

Svine majú šťastie, darmo!

Ale prečo jej tú sviňu osud postavil do cesty znova?! Teraz, po troch rokoch?

4.

Henrieta civela na Valentínu ako na prízrak. Aj masku si zabudla nasadiť. A ona nie je až taká sprostá, iste si všimla jej nepriateľský pohľad. A tak sa Henrieta premohla a usmiala.

„Prepáč, Tinuška, som taká prekvapená, som normálne v šoku,“ povedala najsrdečnejšie, ako vedela.

„Veď aj ja! Aj ja... Tak poď, poď dnu, nestojme tu na chodbe,“ Valentína otvorila dvere a Henriete sa naskytol pohľad do veľkej kancelárie, ktorá mala byť jej.

Ktorá bude JEJ!

Prehltla jedovatú slinu a vstúpila dnu. Obzerala sa po miestnosti a už aj zariaďovala... Príliš veľa nábytku, starého nábytku, ktorý celkom určite vyhodí a kúpi sa nový.

Koberec príšerný, zošliapaný kovral, aký sa dnes nedáva už ani do penziónu pre seniorov.

Plno nevkusných rastlín v dedinských kvetináčoch – aj tie pôjdu preč, kto má čas to všetko zalievať? Stačí jedna veľká rastlina do kúta.

Na stenách namiesto obrazov samé plagáty kníh – aj tie strhne. Zopár menších bude až-až!

„Ukážem ti, čo treba urobiť ako prvé,“ prerušila Tina jej dizajnérske nápady. Prehrabávala sa v kope papierov a niečo hľadala. Mala na stole neuveriteľný bordel.

Henrieta svoj pohľad presunula na Tinu a len veľmi ťažko skrývala znechutenie. Nad celou situáciou aj nad tým, ako Tina vyzerala!

Zanedbane.

Ale inak sa vôbec nezmenila. Akurát namiesto vrkoča mala na hlave akési hniezdo pre vtáky. Henrieta si spoza stola premeriavala jej veľkú hlavu a malé telo. Obrovské orieškovohnedé oči s naivným výrazom a krátkymi mihalnicami bez maskary. Malý ňufáčik a pusinku so zdvihnutými kútikmi, akoby sa stále usmievala.

Je roztomilá ako plyšová hračka! pomyslela si Henrieta. Ale ju ten jej disneyovský ksichtík neroznežnil. Práve naopak, najradšej by jej do neho vychrstla kyselinu. Áno, až tak ju nenávidela a nedokázala to potlačiť. Nechápala, kde sa v nej berie toľko nenávisti k tejto žene, ktorá je rozkošná ako plyšová čivava a preto ju musí mať každý rád.

To je ONO!

Tinu má každý rád a mňa takmer nikto. Respektíve, každý ma má rád len dovtedy, kým neodhalím svoju pravú tvár! došlo jej zrazu a k nenávisti sa zrazu pekne od zeme priplazila aj závisť! Zalapala po dychu a oblial ju pot.

„Môžeš otvoriť okno?“ opýtala sa.

„Žiaľ, nemôžem, okno sa dá otvoriť iba v niektorých kanceláriách, v celej budove je klíma,“ vysvetlila jej pokojne Valentína. O tom, čo sa odohráva v Henrietinom vnútri, nemala ani potuchy. Bola zahrabaná v papieroch a mysľou pri pracovných povinnostiach, ktorých bolo v ten deň viac ako inokedy, pretože prišli z tlačiarne dva nové tituly.

„Kristepane, klíma?!“ Henrieta zhlboka dýchala, mala pocit, že sa zadusí. Mala pocit, že nedokáže dýchať jeden vzduch spolu s touto ženskou. Ešte k tomu klimatizovaný vzduch. Nevedela si predstaviť, ako s ňou vydrží v jednej miestnosti osem hodín.

„Hej, klíma. Je riadená centrálne, nemôžem ju nastaviť inak,“ Tine klíma očividne nerobila žiaden problém. Jej očividne nič nerobilo problém, na rozdiel od Henriety.

Musím sa tej hrdzavej čivavy čo najskôr zbaviť! povedala si. To bola úloha číslo jeden. Úloha číslo dva má ešte čas...

„Potrebujem sa napiť, celkom mi z tej klímy vyschlo v hrdle,“ povedala Henrieta.

„Na chodbách sú barely s vodou, sú tam aj plastové poháriky, ja si vždy načapujem do veľkej fľaše, aby som nemusela stále odbiehať od práce,“ vysvetľovala jej Valentína, stále sa prehrabávajúc v kope papierov, fasciklov a zakladačov.

Henrieta vyšla na chodbu a zhlboka dýchala. Toto nedopadne dobre! Toto nedopadne dobre, opakovala a krútila hlavou. Podišla k barelu, rýchlo sa napila vody a naplnila pohár ešte raz, aby si ho odniesla do kancelárie. Zrazu však zastala, vodu vypila a pohár hodila do koša.

Nie, nebudem si vodu čapovať do zásoby, rozhodla sa. Aspoň budem mať dôvod vyjsť z kancelárie a nadýchať sa vzduchu, ktorý nie je otrávený ňou, tou sedláčkou, čo mi pije krv.

A čo je úspešnejšia ako JA!!!

Henrieta do kancelárie vstúpila s úsmevom, rozhodnutá, že nesmie dať na sebe nič poznať. Musí sa tváriť ako kamarátka, inak to nejde.

Zatiaľ.

Valentína ukázala na knihy, ktoré si medzitým poukladala na stôl.

„Toto sú naše najnovšie tituly,“ vzala do rúk jednu z kníh a ovoniavala ju ako nejaký parfum. Potom ju podala Henriete. „Ovoňaj, ráno ju doviezli z tlačiarne, je ešte teplá, čerstvá ako rožok z pekárne,“ povedala a brala do rúk knihy jednu za druhou ako nejaké posvätné relikvie.

Henrieta si priložila knihu k nosu a takmer ju naplo z toho tlačiarenského smradu. Rýchlo ju položila na stôl a nasilu sa usmiala.

„Uhm, fakt sú čerstvé!“

„Tu máš zoznam, kam treba poslať povinné výtlačky a tu je zoznam reklamných,“ podávala Henriete nejaké papiere.

„Taký dlhý?“ nechápavo behala očami po adresách Henrieta. To som sa mohla rovno zamestnať na pošte, pomyslela si otrávene.

„Ani si nevieš predstaviť, aká som rada, že sme konečne prijali posilu, už som to sama fakt nezvládala!“

„A prečo si nežiadala posilu už skôr?“ divila sa Henrieta.

Valentína si sťažka povzdychla a poškrabala sa vo svojom hniezde.

„Žiadala! Ale nie sú peniaze, predaj kníh stále klesá, stále pribúdajú nové vydavateľstvá a trh zostáva ten istý. Až keď som riaditeľovi oznámila, že kedykoľvek môžem odísť na rizikové tehotenstvo, tak mi prisľúbil, že niekoho prijme.“

Aha! zamyslela sa Henrieta. Takže Kazimírovi som vlastne iba vošla do cesty, uľahčila mu prácu. Takže to nie je moja zásluha, moja šikovnosť?! stisla pery Henrieta. Jej sebavedomie dostalo facku, ale nevadí. Toto si ten zmrd ešte odskáče!

„Tak, fajn, ale kým sa pustíme do práce, hádam stíhame kávičku s cigaretkou, nie?“ vyťahovala z kabelky cigarety a zapaľovač. „Kde máš kávovar?“ obzerala sa po kancelárii.

„Káva sa robí v kuchynke na chodbe, alebo sú na chodbách veľké automaty. Ale ja kávu nepijem. Ani nefajčím,“ povedala ospravedlňujúco Valentína. „Fajčí sa iba vo fajčiarni na prízemí,“ dodala.

„Čože?!“ vyvalila oči Henrieta. „To tu máte režim ako v base?!“

„Mne to vyhovuje,“ šepla Tina a zahľadela sa do papierov.

Henrieta pokrútila hlavou.

„Ale ja si azda môžem ísť zapáliť?!“ povedala so sarkastickým podtónom. Ani nepočkala na odpoveď svojej šéfky a vypochodovala z kancelárie aj s cigaretami a malým strieborným zapaľovačom. Zamierila rovno do vedľajšej kancelárie – ku Kazimírovi.

Nahnevane otvorila dvere, ani nezaklopala. Zabudla.

„Ahoj! Tak toto...“

„Nepočul som ťa zaklopať!“ prerušil ju riaditeľ. „Henrieta, nemôžeš sem vtrhnúť ako do kuchyne, môžem tu mať pracovnú návštevu a...“

„Jaaaj, prepáč!“ prerušila ho. „Taká som rozčúlená, že som zabudla!“ posadila sa na stoličku z druhej strany jeho stola.

Kazimír sa na ňu udivene pozrel spoza okuliarov.

„Čo sa deje, Henrieta?“

„To čo za móresy tu máte, Kazimír?! To vážne musím piť namiesto kávy nejakú žbrndu z automatu a fajčiť v uzavretej kutici meter krát meter?!“ nervózne klopkala dlhými nechtami o stôl.

Výkonný riaditeľ si povzdychol a uhladil si prefarbené šediny na sluchách.

„Kávovar nie je problém, môžeš si doniesť vlastný do kancelárie, ale fajčenie je v budove zakázané, bezpečnostné predpisy, chápeš?!“ povedal namrzene. „Prepáč, ale takýmito taľafatkami sa nemienim zapodievať!“ a začal do telefónu pred sebou vyťukávať čísla. Henrieta celá odutá vyskočila zo stoličky a bez slova zabuchla za sebou dvere.

„Kokot!“ uľavila si až na chodbe. Mala čo robiť, aby mu to, čo si o ňom myslí, nechrstla do tváre. Takto si svoju prácu ani svojho zamestnávateľa teda nepredstavovala. Začínala ľutovať, že neprijala radšej to miesto predavačky v luxusnom butiku, ktoré jej ponúkal jeho majiteľ. Jeden z tých troch, ktorí sa dostali do užšieho výberu na fejsbúku. Vtedy sa urazila. Ona, inžinierka, predsa nebude obsluhovať zákazníčky!

Ale teraz vidí, že urobila chybu. Byť osem hodín zatvorená medzi značkovými handrami by bolo iste príjemnejšie, ako byť zatvorená medzi knihami.

Úprimne povedané, pre Henrietu boli knihy len bytový doplnok. Niežeby neprečítala ani jednu, to nie, prečítala zopár ženských románov, ale radšej mala filmy.

Henriete bolo celkom jedno, či pracuje s knihami, či s módou, kozmetikou, alebo s nábytkom. Hlavne, nech to prináša prachy, veľa prachov. Podmienky mala iba dve: vedúca pozícia a kreatívna práca.

Písať adresy na balíky s knihami a potom tie ťažké knihy vliecť na poštu, to teda za kreatívne rozhodne nepovažovala.

No nič, chvíľu musím vydržať! povzdychla si pri varení firemnej kávy, tej najlacnejšej, samozrejme. Potom si ju v jednorazovom plastovom pohári s vrchnákom odniesla dole na prízemie. Do fajčiarne. Napodiv tam bol iba jeden starší muž.

„Dobrý deň,“ usmial sa na ňu sprisahanecky, akože – my fajčiari musíme držať spolu.

„Dobrý,“ odvrkla a zapálila si cigaretu. Ale po chvíli jej to nedalo a musela sa posťažovať aj tomuto neznámemu mužovi. „To som ešte nikde nezažila! Aby sa nemohlo fajčiť v kancelárii!“

„To je teraz nový trend. Tiež by som radšej poťahoval pri práci,“ vyfúkol dym a rozkašľal sa.

„Aký trend? Sťažovať pracujúcim podmienky?!“ rozčuľovala sa Henrieta.

„Čoraz menej ľudí fajčí, najmä mladých, zamestnávatelia si vyberajú nefajčiarov, lebo vraj majú viac času na prácu ako fajčiari. Sú efektívnejší,“ povedal muž a zapálil si ďalšiu cigaretu. „Ale mne už na tom nezáleží, idem čoskoro do dôchodku,“ usmial sa ňu žltými zubami.

Henrieta si náruživo potiahla z cigarety a poznamenala: „Ja som efektívnejšia ako desať nefajčiarov!“

„Až toľko energie máte?“ zadíval sa na ňu ten šedivý muž so záujmom.

„Isteže, keď mám vhodné pracovné podmienky... Tiež pracujete vo vydavateľstve?“ hľadala spojenca, ten sa vždy zíde.

„Nie, nie, bohužiaľ, ja som z inej firmy, tu z prízemia.“

„Tak to máte aspoň bližšie,“ zasmiala sa. Po vyfajčenej cigarete sa už trocha upokojila. A aj myseľ jej začala pracovať na plné obrátky. Uvedomila si, že sa neuviedla práve najlepšie, bude to musieť napraviť, lebo Kazimír ju pošle domov skôr, ako si zohreje stoličku. Najprv sa musí správne uviesť a až potom môže začať zametať aj s riaditeľom. Nie naopak! uvedomila si správne a zavčasu.

Vybehla hore po schodoch, lebo energie mala aj za troch, zaklopala decentne na dvere Kazimírovej kancelárie a opatrne ich otvorila.

„Môžem na chvíľočku?“ strčila svoju peknú hlavičku do dverí a vzápätí vošla.

„Čo je zase, Henrieta?! Tentoraz niečo vážne?“ jeho hlas neznel prívetivo. „Valentína ti všetko vysvetlí!“

„Áno, dobre, viem, len sa chcem ospravedlniť, bola som troška nervózna, isteže chápem a akceptujem firemné pravidlá a už ťa nechám na pokoji, pá!“ poslala mu od dverí vzdušný bozk a už jej nebolo.

Kazimír pokrútil hlavou, začínal trocha aj ľutovať, že ju sem dotiahol. Henrieta je ako víchrica, ktorá zmetie všetko, čo jej stojí v ceste. Hm, ale aká príťažlivá víchrica...

5.

Henrieta vošla do kancelárie, ktorá bude onedlho len a len jej, so širokým úsmevom.

„Nebola som dlho, však?“

Valentína sa na ňu tiež usmiala a s miernou iróniou poznamenala: „Nie, nebola, zatiaľ som vybavila aj tvoj zoznam.“

„Jeeej, ty si aká zlatá, tak mi ukáž, čo mám ešte robiť...“ sadla si k stolu a predstierala chuť do práce. Chvíľu to musí vydržať a potom bude vydávať rozkazy ona.

„Sadni si bližšie ku mne, ukážem ti databázu v počítači, kam treba poslať promo články ku knihám a iné adresy, ktoré budeš potrebovať,“ povedala Valentína a posunula sa aj so stoličkou, aby na monitor videli obe. Henrieta sa neochotne prisunula, zdalo sa jej, že Tina páchne od potu.

Po chvíli jej to nedalo. Využila, keď Tina stíchla, a poznamenala: „Tinuš, aký parfum používaš?“

„Žiadny. Prečo?“ zdvihla na Henrietu nechápavé oči.

„Taký divný puch je tu,“ precedila cez zuby.

„Máš pravdu, ten tvoj parfum je fakt divný!“ Valentína bola napokon rada, že debatu na túto tému začala Henrieta. „Heni, ty sa už asi necítiš a dávaš si viac parfumu ako treba...“

„Ty sa necítiš!“ skočila jej do reči Henrieta. „Radšej viac, než žiadny, keď sa potíš ako ťava!“

„Ja sa potím?“ očuchala si pazuchy. „To mi ešte nik nepovedal. Práve naopak, ja sa nepotím, ani keď som chorá a dám si acylpyrín,“ bránila sa zahanbene. „A Marošovi moja pokožka vonia!“ dodala ešte na svoju obhajobu, že nie je žiadne prasa.

„Prepáč, Tinuška, ja mám asi iné čuchové bunky, zvyknuté na parfumy,“ zbadala sa Henrieta, že prestrelila. Musí si viac dávať pozor na jazyk, lebo Tina začne byť opatrná.

„Veď to! Naozaj, Heni, smrdíš ako parfuméria!“ zasmiala sa a Henrieta pod stolom len zovrela päste.

Potom im čas už utiekol veľmi rýchlo. Valentína vysvetľovala, ochotne odovzdávala svoje vedomosti Henriete a ona každý detail, každé jej slovo nasávala ako suchá špongia vodu. Raz sa jej to zíde!

„Si šikuľka,“ pochválila ju Valentína. „V podstate som ti už všetko ukázala, všetko si pochopila, ale ak niečo nebudeš vedieť, nehanbi sa opýtať, dobre?“

„Okej,“ prikývla Henrieta. „A kde sa tu dá obedovať?“ od hladu jej už začalo skrúcať črevá, lebo neraňajkovala, iba rýchlo vypila čaj.

„Vo vedľajšej budove je reštaurácia, tam chodíme. Občas sa to dá aj zjesť,“ povedala Valentína a vypla počítač.

„Tak poďme, nie? Konečne si trocha pokecáme, veď sme sa dlho nevideli!“ objala priateľsky Tinu okolo pliec a o chvíľu už vychádzali z kancelárie ako najlepšie kamarátky.

Sadli si do kúta veľkej reštaurácie, kde nebol taký hluk, aby sa mohli medzi jedením porozprávať.

„Dáme si pohár vínka, na stretnutie, čo povieš?!“ Henrieta sa milo usmievala, ale v podstate Tinu skúšala. Ak je naozaj tehotná, odmietne.

„Prepáč, ale ja by som si dala radšej minerálku.“

„Prečo? Čo sa bojíš, že nám dajú fúkať?“ rozosmiala sa Henrieta. „Vo Francúzsku je to bežné, k obedu si dať ľahké vínko, aj počas pracovného týždňa,“ spomenula si na článok, ktorý nedávno čítala.

„Ale ja som tehotná,“ pohladkala si bruško, ktoré ešte vôbec nevyčnievalo.

„Faaakt? Som myslela, že to si povedala riaditeľovi len preto, aby konečne niekoho prijal!“

„Fakt!“ usmievala sa šťastne Valentína.

„Takže si sa vydala?“

„Hej, minulý rok sme sa konečne vzali,“ prikývla.

„A kto je ten nešťastník?“ zasmiala sa Henrieta, akože žartuje.

„Veď Maroš!“

Henrieta zmeravela. Ani jej nenapadlo, že Tina by s ním po tom zákroku zostala. Veď iste ju prinútil on!

Nasilu sa rozkašľala, aby nebolo na nej vidno duševné poryvy. Toto bola fakt sila! Čo ešte na ňu táto ženská vytiahne? Čím ju dorazí?!

„Prepáč, cigarety... Stále si vravím, že musím prestať,“ povedala medzi kašľom Henrieta a rukou privolala čašníka. Objednala dvakrát obedové menu a minerálku. Najradšej by objednala opäť čistú vodu zadarmo, ale nechcela pred zamestnancami z budovy robiť cirkus. I keď, ako dobre by jej to teraz padlo – vyzúriť sa na niekom.

„Ak si dobre pamätám, ty si sa s Marošom nerozišla práve najlepšie...“ povedala Valentína a sklopila oči. Dívala sa na svoje prsty, ktoré kreslili po obruse akési ornamenty. Bolo to síce už dávno, ale aj tak mala výčitky svedomia. Dúfala, že Henrieta na to už zabudla.

Nevedela, že Henrieta nezabúda! Že Henrieta myslí na pomstu, kade chodí!

„Nie, nemám na neho pekné spomienky, ale to ti teraz nebudem hovoriť, keď už ste... svoji!“ Henriete sa horko-ťažko podarilo zdvihnúť kútiky úst do úsmevu, či skôr úškľabku.

„Heni, bola by som rada, keby sme si to vysvetlili,“ chytila ju za ruku. Henrieta si ju rýchlo vymanila, pod zámienkou, že sa ide napiť minerálky.

„Čo vysvetlili? Nie je čo vysvetľovať!“ povedala ostrejšie, ako chcela.

„Asi si bola vtedy veľmi nahnevaná aj na mňa, že to kvôli mne sa Maroš s tebou rozišiel...“

„Čože?! Kvôli tebe?“ vykríkla Henrieta.

„Ty si to nevedela?“

„Nie! Vlastne... Maroš mi čosi vravel, že sa ho snažíš zbaliť, ale že on také hlúpe dedinčanky nemusí... Ups, prepáč, to mi ušlo, to som nechcela,“ zháčila sa Henrieta a zakryla si ústa, akože jej z nich vybehlo niečo, čo nechcela. Že ju nechcela raniť. Pritom to bola cielená rana pod pás. Na najcitlivejšie miesto. Presne tam, kde má táto mrcha Marošovo dieťa.

„To že vravel Maroš?“ Valentína neveriaco krútila hlavou.

„Nechajme to tak, to už je minulosť, hlavne, že ste teraz spolu šťastní, však?“ Henrieta roztiahla ústa do širokánskeho umelého úsmevu.

„Áno, sme šťastní, báli sme sa, že po tom... po tom zákroku... vieš... že bude problém,“ jej tvár zosmutnela. „Aby si to správne pochopila... Vtedy som ti to nestihla povedať, teda... ty si ma nechcela počúvať. Musela som ísť na interrupciu, lebo ma čakala operácia, vážna operácia, aj s tancom som sa musela rozlúčiť...“ slová sa jej zadrhávali v hrdle.

„Takže to bolo zo zdravotných dôvodov?“ udivene sa opýtala Henrieta a Tina len prikývla.

Čašník im priniesol polievku, ale ani jedna nevzala do rúk lyžicu. Celkom ich prešla chuť do jedla. Valentíne zo spomienok a Henriete z toho, čo sa dozvedela. Uvedomila si, že jej vtedy krivdila, ale teraz to na veci už aj tak nemohlo nič zmeniť.

Teraz mala na nenávisť ďalší dôvod, oveľa väčší dôvod – kvôli tejto chudere sa s ňou rozišiel Maroš, najväčšia láska jej života. Nech si nahovárala čokoľvek, na Maroša zabudnúť nedokázala. O Marošovi sa jej často aj snívalo. Ako ho mučia a ona sa smeje. Áno, aj on bol na jej zozname dlžníkov. Všetci, čo jej niekedy ublížili, sú jej dlžní ospravedlnenie.

Všetci budú pykať!

Hoc aj o dvadsať rokov...

Ona nezabúda!

Do kancelárie išli mlčky. Valentína mala výčitky svedomia a Henrieta kula pomstu. Ešte nemala presné obrysy, ale už sa črtala.

Na prácu sa už sústrediť nedokázala ani jedna, ani druhá.

A tak Valentína položila pred Henrietu asi dvadsať knižných titulov so slovami: „Prečítaj si aspoň anotácie. Mala by si mať prehľad o tom, čo vydávame.“

Henrieta prevrátila oči, ale poslušne začala čítať.

Ona si tiež vzala do rúk jednu knihu predstierajúc, že číta, pritom však bola mysľou v reštaurácii. Keď vravela o Marošovi všimla si v Henrietiných očiach zlovestný záblesk.

Veľmi zlovestný!

Až sa zľakla.

Ale Henrieta sa hneď nato usmiala a bola taká milá, hm... Iste sa mi to iba zdalo a namýšľam si hlúposti! povedala si Tina, pretože ona, na rozdiel od Henriety, uvažovala pozitívne. Veď s ňou bude niekoľko mesiacov v jednej miestnosti a po návrate z materskej dovolenky možno aj roky.

Uvažovala tiež, či sa má Henriete pochváliť, že tú knihu, ktorá práve vyšla a ktorú držala v rukách, napísala pod pseudonymom ona...

Nie, zatiaľ sa radšej nebude chváliť!

6.

Henrieta prišla v ten deň domov vo veľmi zlej nálade. Potrebovala svoju negatívnu energiu na niekoho preniesť, ale na koho? Do Polusu sa jej ísť nechcelo. Tie predavačky nemajú žiadnu úroveň, ani hádať sa nevedia. Sklopia uši a čušia.

Aj susedia ju už za tie roky, čo tam býva, poznajú. Spočiatku k nej boli priateľskí a milí, ale odvtedy, čo sa prevalilo, že to ona otrávila susedinho psíka, lebo jej išiel na nervy neustálym zavýjaním, tak odvtedy sa jej radšej vyhýbajú. Avšak niektorí dôverčiví a starší susedia jej slovám uverili.

Uverili, že je nevinná ako ľalia.

To ona vie, tváriť sa ako ľalia.

Pokým ju niečo nevytočí. Vtedy sa jej tvár zatiahne ako obloha pred búrkou a koniec. Treba utekať pred krúpami veľkými ako tenisové loptičky, schovať sa niekam do bezpečia.

U Henriety búrka prehrmí tak rýchlo ako príde, ale v ľuďoch postihnutých jej amokom zostáva nepríjemný dojem ešte veľmi dlho.

Možno navždy!

Alan bol výnimkou. Jeho si chránila ako svoj poklad.

Na Alana svoju zlosť neprenášala. Jednak ho milovala, a potom, bála sa, že by už za ňou neprišiel. S Alanom trávila iba príjemné chvíle a volala mu zväčša iba vtedy, keď bola v pohode.

Minule sa mu chcela iba pochváliť, že už pracuje, že už jej nemusí prispievať na nájomné za byt. Napokon bol svedkom toho, ako zotrela majiteľa reštaurácie. Ako malého chlapca.

Prekvapene na ňu pozeral, lebo za tie mesiace, čo sa poznali, pri nej nič podobné nezažil. Ale zase treba povedať, že sa až tak často nestretávali. Zväčša len úchytkom cez obedné pauzy, alebo keď si raz za čas vymyslel nejakú služobnú cestu.

A Henrieta nebola z tých žien, čo otravujú. Od začiatku vedela, že je ženatý, ale dúfala, že nesprávne ženatý a že ho pekne pomaličky a rafinovane sformuje a dotlačí k rozvodu.

Lebo čo si ona raz zaumieni, to aj dosiahne!

Vedela, že teraz by mu volať nemala, že udržať svoju masku bude náročné, ale musí to zvládnuť. Pri Alanovi musí! Šialene ho potrebovala, chýbal jej. Musela mu zavolať. Aj keď bol už podvečer a on iste so synom robil domáce úlohy. Tentoraz svoju túžbu nedokázala potlačiť.

„Miláčik? To som ja,“ zaspievala nežne.

„Haló! Haló! No halóóó! Kto je tam?“ vykrikoval Alan do telefónu a Henriete bolo jasné, že má ženu za chrbtom.

„Večer ťa čakám, musíš prísť, musím ti niečo povedať!“ hovorila rýchlo a naliehavo. Azda sa zľakne a dofrčí.

Aspoň na chvíľku. Na takú chvíľku, akú trvá ošetrenie zuba na pohotovosti aj s čakaním. Čiže vyše hodiny.

„Áno... To je omyl!“ povedal a spojenie prerušil.

Dôležité bolo, že povedal áno.

Prišiel až takmer pred polnocou, keď sa už Henriete zatvárali oči. Ale len čo ho zbadala, hneď ožila. Alan bol zdroj pozitívnej energie. Zasunul do nej kábel a nabíjal a nabíjal. Niekedy aj dvakrát za sebou a Henrieta bola potom taká nabitá, že kade chodila, tade svietila. Obrazne povedané, samozrejme.

„Miláčik!“ privítala ho hneď vo dverách vášnivým bozkom.

„Henrieta!“ odsunul ju. „Toto mi nerob!“ povedal nahnevane.

Objala ho, potrebovala cítiť jeho blízkosť, jeho mužnú vôňu. Vôňu kníh nech si čuchá Tina! Ona, Henrieta, potrebuje chlapa, nie knihy. A Alan bol chlap ako sa patrí. S celou výbavou. Mal iba jednu jedinú chybičku – patril inej žene.

„Prečo mi voláš večer? Vieš predsa, že keď môžem, tak ti vždy zavolám aj sám!“

„Áno, áno, viem, ale dnes som taká rozbitá! Mimoriadne!“ chytila ho za ruku a ťahala ku gauču.

„Ani včera si nebola veľmi v pohode,“ podotkol, mysliac na ten incident s vodou.

„Hej, hej... Nepovedala som ti to podstatné,“ pritúlila sa k nemu a rýchlo mu rozpovedala, čo sa udialo a čo sa dozvedela.

„Si predstav, že tá suka krpatá ušatá ho zviedla! Môjho Maroša! Ja ju zabijem, ja ju fakt zabijem!“ hromžila päsťami do vzduchu a tvár mala celú znetvorenú od zlosti. Ani nevedela, kedy a ako jej spadla maska. Jej emócie boli príliš silné. Neustrážila si ich. Nedalo sa! Ešte nikdy necítila takú veľkú nenávisť ako teraz. Celkom ju to vykoľajilo.

Alan nevychádzal z údivu – takúto ani podobnú ju ešte nevidel. Vždy bola vysmiata, prívetivá, rozumná. No jedna báseň byť s ňou nielen v posteli, ale aj za stolom pri debatách o všetkom možnom. Aj o autách, o hokeji, o politike, o sexe. Žiadna mužská téma jej nebola cudzia. Mala neuveriteľný rozhľad. Vedela o všetkom, aj o tom, kto si práve prdol, obrazne povedané.

Jednoducho, Henrieta bola neprekonateľná!

Ale toto, čo teraz videl, to nebola Henrieta. Toto bola nejaká jej zlá, nepodarená sestra.

„Miláčik,“ pozrel jej do očí. „Ty si na toho Maroša ešte nezabudla? Ani po toľkých rokoch?!“ krútil hlavou. Na jednej strane aj trocha žiarlil, ale na strane druhej mu to nešlo do hlavy.

„To je inak, láska, ja ho nenávidím, ublížil mi a Tina tiež. Vieš, ako sa teraz cítim, keď sa mi vysmieva rovno do očí?!“

„Ako?“

„Strašne! Príšerne!!“ zovrela pery a z očí jej šľahala zlosť.

„Také veci sa predsa stávajú, to sa môže prihodiť každému, že sa zamiluje do inej... Aj mne!“ hladkal ju po vlasoch, aby ju upokojil.

„Aj tebe?!“ prudko mu odsotila ruku.

„No veď som sa zamiloval do teba, hoci som ženatý,“ vynašiel sa rýchlo.

„Aha,“ usmiala sa a znova sa mu schúlila do náruče.

Alan ju hladkal po chrbte a potom rukou zašiel pod jej saténové pyžamo.

„Aká si rozpálená,“ začal ju bozkávať.

Odtiahla sa.

„To od jedu!“

„Ale, prosím ťa, zlatko, kašli na to!“ ruku strčil do jej pyžamových nohavíc.

Bola celkom suchá!

„Ja im to ešte osladím, ja im ukážem! So mnou sa zahrávať nikto nebude!“ zastrájala sa, namiesto toho, aby sa oddala Alanovým milostným aktivitám. Jemne jej šúchal klitoris a ona to ani nevnímala! Pretože bola zaslepená nenávisťou, zlosťou a myšlienkami na pomstu. Láska a sex boli v tejto chvíli až druhoradé. Ale čo bolo horšie, ani si to v tom amoku neuvedomila.

Zato Alan to vnímal veľmi dôsledne. Nechápal, ako môže byť vo svojej túžbe po pomste taká cieľavedomá a vytrvalá, že všetko dá bokom, aj sex, ktorý mala vždy tak rada, ktorý zbožňovala, pri ktorom bola rovnako vášnivá ako vo svojej nenávisti.

Sedel tam pri nej celý ochabnutý a znechutený. Takúto ju nepoznal. A z takejto Henriety išiel strach. Ešte dobre, že sa nerozviedol! Jeden čas o tom aj uvažoval, v období šialenej túžby, Henrieta bola taká dokonalá...

Až teraz ju spoznal a povedal si dosť. Koniec. Táto žena ho privedie do záhuby.

Ak už nie je neskoro!

Čo ak sa bude chcieť pomstiť aj jemu?

Čo ak mu bude chcieť rozbiť manželstvo?

Čo ak si počká jeho syna pred školou, vezme ho do cukrárne a tam mu narozpráva nezmysly, z ktorých bude taký zmätený, že sa z toho nespamätá?

Lebo Henrieta je schopná všetkého!

Teraz to pochopil.

7.

Do práce prišla neskoro, zaspala.

Alan v noci o chvíľu odišiel a ani ju neutešil, nepodporil.

Akoby ani nebol na jej strane. Akoby sa zrazu medzi nimi otvorila hlboká priepasť.

Nevedela zaspať. A potom, nadránom, sa jej čosi prisnilo, už si ani presne nepamätá čo, ale zobudila sa celá spotená a nešťastná. Dokonca mala aj mokrú tvár od sĺz.

Rýchlo sa osprchovala, zase sa nenaraňajkovala, iba vypila vodu s citrónom a trielila do vydavateľstva.

Vyhovorila sa, že si bola v predchádzajúcej práci pre výstupné papiere.

„A prečo si odtiaľ vlastne odišla?“ opýtala sa jej Valentína.

„Tá práca ma nebavila, samé čísla, už mi z nich začalo šibať,“ zasmiala sa. Načo jej bude hovoriť, že ju vyšmarili, lebo povedala, že ide k lekárovi a o tri hodiny prišla s novým účesom aj s novou kabelkou. No a čo, aj tak chcela dať výpoveď, lebo jej fakt začalo šibať. Možno z tých čísiel a možno z niečoho iného. Henrieta bola síce navonok silná žena, ale psychiku mala dosť labilnú a rozháranú.

„Aha, takže neľutuješ...“

„Absolútne!“

„Heni, ty máš auto, však?“

„Čo potrebuješ?“

„Treba zaviesť knihy na poštu.“

„A vydavateľstvo nemá svoje auto?“

Valentína pokrútila hlavou.

„My nie sme veľké vydavateľstvo, tu sa šetrí na všetkom, aj na toaletnom papieri!“

„Čože? To si mám z domu priniesť ešte aj hajzelpapier?!“ neverila Henrieta vlastným ušiam.

„Asi tak! Aha, a keď sme pri tom, použitý papier nezahadzuj...“

Henrieta na ňu vyvalila oči a zabudla zavrieť ústa.

Valentína sa zasmiala.

„Nie, kristepane, nie toaletný! Kancelársky! Čistú stranu používame na tlač pre interné potreby,“ vysvetlila.

„Povedz mi, Tina, na čom sa tu nešetrí?“

„Hm, čo ja viem... Na dobrej nálade?“

„To pochybujem! Kazimír je vkuse mrzutý, odkedy som sem prišla... To je vždy taký?“ vyzvedala Henrieta, lebo na fejsbúku sa jej zdal celkom príjemný.

„Nie, on je v pohode, inak by som tu nevydržala tak dlho,“ priznala Valentína.

Henrieta sa k nej naklonila a opýtala sa: „On nie je veľmi na baby, že?“

„Eeeh, nooo... Neviem! Ale ruku by som za neho do ohňa nedala!“

„Teba nebalil?“ opýtala sa Henrieta. Potrebovala čo najviac informácií, aby mohla zvoliť správnu taktiku.

„Len tak spoločensky flirtoval, ale ani to mu veľmi nešlo,“ zasmiala sa Valentína. „Ozaj, a teba kde našiel?“

„Nevravel ti?“

„Nie.“

„Jeden známy ma dohodil, vedel, že som bez práce,“ vymýšľala si.

„Aha! Tak ideš na tú poštu?“

Henrieta si povzdychla.

„Mám na výber?“

„Nie veľmi!“

„Tak teda idem!“ súhlasila. Knihy si naložila do dvoch veľkých tašiek, aby bola vyvážená, chytila ich do rúk a skoro ju zlomilo v páse. Nebola zvyknutá vláčiť ťažké veci. „Pomôžeš mi s tým do auta, Tinuš?“

„Jasné!“ chytila jedno ucho tašky a išli k výťahu.

„Ale benzín mi, dúfam, preplatia?!“ spomenula si Henrieta na dôležitú vec vo výťahu.

„To určite áno!“ upokojila ju Valentína.

A potom si Henrieta uvedomila ešte jednu vec – Tina by nemala nosiť ťažké veci, ak je teda naozaj tehotná!

Ale keď to nevie ona sama, ja ju na to upozorňovať nebudem! potešila sa v duchu Henrieta, lebo to zapadalo do jej plánov.

Keď sa vrátila, jemne zaklopkala na Kazimírove dvere.

„Ďalej!“ počula jeho hlas. Neznel mrzuto. Vošla dnu s nesmelým úsmevom.

„Nechcem ťa rušiť pri práci, Kazík, ale rada by som s tebou prebrala isté veci,“ prehrabla si vlasy, „ak by si mal čas, mohli by sme ísť spolu na obed... Alebo radšej až po práci?“

„Aké veci, Henrieta?“ zdvihol oči od papierov na stole.

„Teraz ťa nechcem rušiť, vidím, že si zaneprázdnený, poďme niekam na obed,“ nahla sa ponad stôl s vypnutými prsiami. Dnes si obliekla na tento účel šaty s rafinovaným výstrihom, ktorý nebol vulgárne hlboký, ale pri určitom pohybe a póze odkrýval presne toľko, aby vzbudil v mužoch zvedavosť a šteklenie v rozkroku.

Kazimírov pohľad spočinul presne tam, kde Henrieta chcela. Zamrvil sa na stoličke a povedal: „Nemal by som sa so svojou zamestnankyňou veľmi ukazovať, nerobí to dobrú krv, chápeš, moja, však?“

„Chápem, iste, chápem, veď nepôjdeme na obed sem vedľa,“ zacúvala k dverám. Už ho navnadila, stačilo. Nesmie to preháňať.

„Tak dobre, počkám ťa po práci v aute,“ žmurkol na ňu.

8.

Henrieta vyšla z budovy a rozhliadla sa. Kazimírovo auto nikde nevidela. Zabudol na mňa, či čo?! soptila hneď.

Až potom uvidela blikajúce svetlá celkom na konci ulice.

To je ale posero! zahrešila a vykročila smerom k čiernemu Mercedesu.

„Konečne sami,“ usmiala sa zvodne, keď si sadla. Tento úsmev mala pred zrkadlom nacvičený veľmi dobre. Trénovala si ho niekoľko minút, až kým neusúdila, že mu nik neodolá, ani tento potenciálny impotent, ako Kazimíra nazvala cestou k autu, lebo bola naštvaná, že musí k nemu pricupitať ako nejaká štetka pri Slovnafte.

„Po tejto chvíli som túžil odvtedy, čo si ma oslovila,“ zabudol na oficiálny tón aj dobré mravy. Chytil ju za koleno a ruku začal posúvať až k nohavičkám, ktoré si zase zabudla obliecť. Keď to zistil, zahíkal ako malý somárik a nedočkavo naštartoval. Zrejme s vidinou pokračovania...

„Kam ideme?“ opýtala sa. Vytiahla z kabelky zrkadielko a skontrolovala si mejkap. Robila to už automaticky, každú chvíľu, aby sa ubezpečila o svojej neodolateľnej kráse.

„Uvidíš,“ povedal tajomne Kazimír.

Prekvapene na neho pozrela. Napadla jej jediná vec – iste ju chce zatiahnuť do nejakého hotelíka na predmestí a pretiahnuť skôr, ako mu doma vychladne večera. Pche, no určite!

„Ale ja do žiadneho hotela nejdeeem,“ zatiahla ľúbezne. „Dnes nie,“ dodala.

„Ideme do klubu,“ povedal, s pohľadom upretým na cestu. Začínalo popŕchať.

„Do akého klubu?“ bola zvedavá a zároveň znepokojená, že jej zmoknú vlasy. So zmoknutými vlasmi vyzerá ako vypelichaná vrana a dáždnik zostal v jej aute.

„Budeš prekvapená,“ opäť sa tajomne usmial.

„Dokelu, nech neprší!“ zahrešila.

„Nemáš rada dážď?“ opýtal sa jej.

„Nemám rada zmoknuté vlasy, zariaď, nech neprší!“ povedala rozmarne a odula spodnú peru ako malé dievčatko. Toto ju vedelo rozladiť. Keď hrozilo, že ju niekto uvidí neupravenú.

Zasmial sa a prudko zabrzdil. Na semafore naskočila červená.

„Si slepý?!“ skríkla.

„Áno, oslepol som z tvojej krásy,“ povedal a nahol sa k nej, aby ju pobozkal.

Odtiahla sa.

„Kazík, preboha, také lacné komplimenty! Radšej buď už ticho!“

„Zlatko, čo je s tebou? Zle si sa vyspala?“

„Dnes mám tuším zlý deň, prepáč!“ povedala zmierlivo. „Akosi nič nevychádza podľa mojich predstáv!“

„V klube sa ti bude páčiť, sľubujem,“ usmial sa na ňu a naštartoval.

„Dúfam, že to nie je nejaký swingers klub?!“ zaškľabila sa a Kazimír mal chuť auto otočiť a zaviezť ju naspäť.

„Je to súkromný klub!“ povedal.

„Aha! Aj so saunou?“ opýtala sa predvídavo, lebo raz v takom klube už bola a nedopadlo to dobre. Chytila tam chlamýdie a averziu k podobným voľnomyšlienkárskym zariadeniam, kde sa saunujú nahí muži aj ženy spoločne.

„Nie. Máš chuť na saunu?“ pozrel na ňu.

„Jediné, na čo mám teraz chuť, je pohár vína!“ odvetila dôrazne.

Kazimír na ňu znova pozrel, tentoraz udivene. Tešil sa na rýchly sex, veď Henrieta mu dávala v práci jasné signály. Navyše, ktorá žena si sadne k mužovi do auta bez nohavičiek? Nadržaná! hneď si aj odpovedal.

A tiež na fejsbúku mali vo všetkom jasno. Taký dojem z nej mal. Niečo za niečo. Hádam ju nedotrepal do svojho vydavateľstva len preto, aby jej mohol nazerať do výstrihu?!

Chvíľu mlčali.

Vtom Henrieta zvolala: „Tam zastav!“ a ukazovala prstom na miesto pred kaviarňou. Nevedel, čo sa deje, tak poslúchol a zaparkoval. „Tu robia výbornú kávu,“ usmiala sa opäť tým sexi úsmevom, pri ktorom mu vstávali aj chlpy na nohách. Razom zabudol, že ju chcel zaviezť naspäť.

„Ale...“

„Do klubu pôjdeme inokedy!“ prerušila ho s úsmevom. „Spomenula som si, že večer mám nejaké povinnosti, nestíham, mrzí ma to,“ dodala ospravedlňujúco a otvorila dvere auta. Inokedy by počkala, kým jej ich otvorí on, tak bola zvyknutá, ale teraz si nebola istá, či pochopil, že do toho klubu sa jej naozaj ísť nechce! Potrebuje ho dráždiť a nie hneď rozťahovať nohy. Pravdupovediac, vôbec nemala na neho chuť. Nevyzeral síce zle, ale ani dobre. Na fotke, ktorú mal na fejsbúku, vyzeral oveľa lepšie. Bol na nej mladší, štíhlejší a viac sexi. V podstate ju oklamal.

Pozrela sa na oblohu, dážď neprestával.

„Nemáš tu dáždnik?“

„Náhodou mám, ale tie tri kroky hádam prejdeš aj bez neho, nie?“

„Neprejdem! Buď taký dobrý...“

Kazimír si povzdychol. Otvoril odkladací priečinok na palubovke auta, vybral z neho čierny skladací dáždnik a podal jej ho.

Henrieta pokrútila hlavou.

„Kazík, snáď ti nemusím hovoriť, ako sa správa džentlmen?!“

Prevrátil oči nad jej móresmi a vystúpil. Obišiel auto, rozprestrel dáždnik a otvoril jej dvere. Pripadal si ako lokaj. Nechápal sám seba, prečo to robí. Prečo robí všetko, čo si ona zaumieni.

Henrieta vystúpila z auta ako originál celebrita. Tak vyzerala, tak sa správala. Presne ako nejaká rozmaznaná druhotriedna herečka, ktorá sa cíti byť hviezdou len preto, že hrá v televíznom seriáli.

V skutočnosti bola Henrieta oveľa lepšou herečkou, ona hrala svoje životné roly tak dôveryhodne, že nikomu ani nenapadlo, že to iba hrá. Ani Kazimírovi.

Sadli si k oknu a ona sa znechutene dívala na hustý dážď. Neznášala takéto pochmúrne počasie. Mala z neho mrzutú náladu. Ale teraz nesmie zabúdať, prečo tu vlastne sedí s týmto obstarožným seladónom. Je predsa jej šéf a iba on môže rozhodnúť o jej pozícii vo vydavateľstve. Musí byť k nemu milá, aj keď sa jej vôbec nechce.

Usmiala sa. Tentoraz nie zvodne, ale tak milo, ako chápajúca manželka, ktorá čaká svojho najdrahšieho manžela s teplou večerou a zohriatou posteľou.

„Kazík, viem, niekedy sa správam nevyspytateľne, ale také sme my, ženy,“ sklopila mihalnice a zamiešala si kávu, ktorú pred ňu položil mladý čašník. Fešák, všimla si. A opäť pocítila znechutenie, že namiesto toho, aby flirtovala s mladým, MUSÍ sedieť so starým a tváriť sa nielen odovzdane, ale aj túžobne.

Chytil ju za ruku. Vydržala, i keď tá jeho bola spotená a mäkká ako teplé pečivo v igelite.

„Zlatko, toto mi druhý raz nerob!“ stisol jej ruku, až ju to trocha zabolelo. Očividne hrá tvrďasa, ale mňa neprekabáti! uchechtla sa v duchu.

„Už som ti povedala, že ma to mrzí, ale vieš... vieš...“ tvárila sa rozpačito. „Jednoducho... mám pé-em-es! Stačí?“

Kazimír vytreštil oči.

„Čo máš?“

„Predmenštruačný syndróm, PMS, tvoja žena ho nemá?“ opýtala sa a zaklipkala mihalnicami ako bábika.

„Neviem... asi má, ale nikdy ho nespomínala,“ zamyslel sa. „A ako sa ten syndróm prejavuje?“

„Náladovosťou, niekedy až depresiou,“ vzdychla si.

„A kedy TO máš dostať?“

„O týždeň,“ hlesla.

„Až o týždeň?!

„Pravdepodobne,“ vzdychla si opäť.

„A už teraz máš syndróm? Tak prečo si naliehala, aby sme spolu niekam zašli?“

„Nenaliehala som!“ zvolala, ale potom ticho dodala: „Súvisí to aj s počasím, keď prší, dostaví sa to skôr. Nevedela som, že bude pršať!“

„Vieš, ako som sa tešil? Už som na teba nadržaný ako stepný vlk!“ zavrčal a pod stolom si začal obtierať nohu o jej nohu.

„Nad... nadržaný?“ prehltla. „Veď aj ja... som bola! Kým nezačalo pršať,“ vyhovárala sa na počasie.

„Fakt? Netvárila si sa tak!“

„Som predsa dáma!“ vypla sa hrdo.

„Hej, a to sa mi na tebe páči! Že nie si len taká obyčajná štetka!“ zalizol sa.

„Čooo? Štetka?! No dovoľ!“

„Zlatko, šak ma počúvaj! Šak vravím, že ty nie si štetka!“

„Veď preto! Vieš, kto je štetka?“

„Kto?“ ožil.

„Tina!“

„Tina? Jáj, Valentínka?“

„Áno, predstav si, že my sa poznáme už dlho. Tancovali sme spolu v Lúčnici!“

„Tancovali? Tak ty si ešte aj tanečnica, no toto!“ v jeho očiach sa objavili obdiv a očakávanie. Henrieta vedela, aké. Každý chlap pri slove tanec myslí na to isté – na striptíz!

Veď možno mu ho niekedy aj urobí, keď pôjde všetko podľa plánu. Pravdupovediac, striptíz jej išiel oveľa lepšie ako ľudové tance. To bolo najmenej, čo bola pre tohto chlapa ochotná urobiť. Čo bola ochotná urobiť pre dobro veci, pre svoj cieľ.

A potom mu vyrozprávala, aká je Tina mrcha. Trocha preháňala, no... dosť preháňala, ale tak to majú ženy vo zvyku. Všetky! V zmysle hesla: Podľa seba súdim teba!

Kazimír len počúval a krútil neveriaco hlavou.

A keď skončila, stále opakoval: „To by som na Valentínku nepovedal, také milé žieňa, to by som na ňu teda nepovedal, to sa mi nezdá...“

9.

Henrietu čakala ďalšia úloha. Návšteva u Tiny.

A u Maroša!

Mimovoľne sa zachvela a tvár sa jej skrivila nenávisťou. Konečne bude mať príležitosť všetko mu zrátať. Zaslúži si, aby sa škvaril v pekle, hajzel!

Mal to u nej odložené už dosť dlho, zaplatí aj úroky. Riadne vysoké úroky...

Ešte presne nevedela, ako mu to vráti, ale bolo jej jasné, že najprv musí hrať milú a priateľskú, ochotnú pomôcť, keď bude treba. A keby aj nebolo treba, ona sa už postará o to, aby bolo treba. Mala v tom dlhoročnú prax. Bola to osvedčená metóda, ako si získať dôveru nepriateľa. Nenápadne, poza chrbát, vyrobiť problém a potom ochotne, akože nezištne, ponúknuť pomoc. Kto by ju už podozrieval, že za všetkým stojí ona? Iba ak nejaký chronický paranoik! A ten podozrieva každého, aj seba, takže to sa neráta.

Maroš bol vždy zahľadený len do seba, ani mu nenapadne, čo má ona za lubom. A Tina myslí len na svoje tehotenstvo a teší sa na dieťa. Nič iné jej po rozume nechodí. To bude hračka!

Takto Henrieta premýšľala, keď prišla domov.

Kazo sa ju snažil v aute aspoň poobchytávať, tie odporné spotené paprče jej furt strkal do výstrihu. Už bola tma, tak bol odvážny, ale podarilo sa jej vystúpiť bez toho, aby urazila jeho samoľúbosť.

Až doma si vydýchla, že prvé kolo má za sebou. Hneď vliezla pod sprchu, aby zmyla zo seba jeho smrad. Nepredpokladala, že jej bude až taký odporný, ale azda si na neho časom zvykne...

Vliezla do postele a myšlienkami sa vrátila späť k Marošovi. Ktovie, ako vyzerá? Možno pribral, Tina spomínala, že ani on už dlho netancuje.

Henrieta si ho predstavila s veľkým pupkom a riedkymi vlasmi. Chcela, aby tak vyzeral, aby po ňom nezatúžila, keď ho zbadá. Lebo inak to bude pre ňu ťažké, neprezradiť sa.

Áno, bude to ťažké, ale ona to zvládne.

Všetko zvládne!

Lebo pomsta je taká sladká. Sladšia ako čokoľvek na svete.

Na druhý deň sa v práci Kazimírovi vyhýbala. Potrebovala, aby trocha vychladol.

„Máš so šéfom nejaké problémy?“ divila sa Valentína, lebo si všimla, ako Henrieta, pod rôznymi zámienkami, pred ním prchá.

„Ide po mne!“ vyštekla Henrieta.

„Ako ide?“

„Normálne.“

„A prečo?“

„Ježiš, Tina, to všetky tehotné ženy sú také pribrzdené, alebo len ty?!“

„Ja? Ja...“ jachtala. Nemala slov. Henrieta sa dotkla jej tehotenstva, ktoré bolo pre ňu posvätné.

„Normálne ma chce pre-tiah-nuť!“

Valentína už radšej mlčala. Zahĺbila sa do papierov, ktoré mala pred sebou na stole.

Henrieta si uvedomila, že zas prestrelila a že to musí rýchlo napraviť. Potrebovala mať Tinu na svojej strane, nie proti sebe.

„Prepáč, nemyslela som to tak,“ vyliezlo z nej pomaly. Strašne nerada sa ospravedlňovala, komukoľvek, lebo nikdy nemala pocit, že chyba je v nej. Jej skrat bol vždy iba následok nesprávneho správania sa iných.

Valentína k nej zdvihla oči, ale nič nepovedala. Svoje pocity si nechávala pre seba. Henrieta by ich aj tak nepochopila. Už v Lúčnici pôsobila sebavedomým dojmom, až príliš sebavedomým. Akoby sa svet točil len okolo nej.

Henrieta sa zrazu prudko postavila, akoby jej horelo pod zadkom, vzala rýchlovarnú kanvicu a napustila do nej vodu.

„Dáš si čaj?“ opýtala sa servilným tónom, ktorý na ľudí zaberá. Takmer vždy. Mala to tisíckrát overené.

Ani nepočkala na odpoveď, a kým sa voda zohrievala, pripravila dve šálky s vrecúškom ovocného čaju, ktorý mala Tina najradšej.

„Ozaj, jedna moja kamoška vyraďuje veci po malej, pýtala sa ma, či neviem o niekom, komu by sa zišli,“ Henrieta položila šálku s horúcim čajom pred Valentínu a pokračovala: „Vravela, že ich dá lacno... Ty už máš výbavičku pre malé?“ usmiala sa na ňu ako najlepšia kamarátka.

„Ešte nie,“ odvetila.

„Videla som tie vecičky, rozkošné, ako nové...“ zasnila sa Henrieta. Myslela na to, kde je najlacnejší detský sekáč, pretože žiadna kamarátka neexistovala. A ešte na tom možno aj čosi zarobí. Dve muchy jednou ranou. Tak to mala rada. A ešte radšej mala tri-štyri muchy jednou ranou.

Valentíne sa rozžiarili oči ako každej nastávajúcej mamičke, keď bola reč o veciach pre jej dieťatko. Na hnev razom zabudla.

„Fakt? Tak nech pošle zoznam tých vecí, aj s cenami. A najlepšie aj s fotkami,“ Valentína neskrývala nadšenie.

No iste! pomyslela si Henrieta. Nechcela by si rovno katalóg?!

„Opýtam sa jej,“ povedala nahlas a ochotne. „Alebo vieš čo? Ja ti tie vecičky rovno prinesiem a ty si vyberieš!“

„Super, si zlatá!“ potešila sa Valentína. Keby tak vedela!

Že to bola len zámienka, ako sa nenápadne pozvať k nej na návštevu.

Keby tak vedela, že Henrieta nič nerobí nezištne, ale vždy sú za tým len a len jej plány a záujmy.

Tentoraz mala plán nenápadne zviesť jej manžela a svojho bývalého frajera.

Oživiť staré spomienky...

A zasiať novú úrodu!

10.

Henrieta dovliekla domov plnú tašku oblečenia, ktoré bolo aj v sekáči drahšie, ako si myslela. Nevadí, investícia sa mi mnohonásobne vráti v inej forme. Nie vždy sú peniaze najpodstatnejšie, upokojovala svoju lakomosť. Teraz už nemôže od Tiny pýtať toľko, koľko za to zaplatila ona, keď jej avizovala, že to bude lacné.

Vybrala z tašky biele miniatúrne dupačky s roztomilou aplikáciou mačiatok. Chvíľu sa na ne roznežnene dívala a potom ich šmarila späť do tašky. Ona nikdy to šťastie mať už nebude, aby ich obliekala svojmu dieťatku! Jej to bolo odopreté a tá suka porodí a bude sa tešiť.

A možno nebude...

Zazvonila pred bránkou rodinného domu a čakala, kým jej Tina otvorí. Ďalší dôvod k nenávisti. Ona má dom a ja iba garsónku v paneláku! Kde je tu spravodlivosť, há? šomrala si popod nos a nervózne podupkávala na chodníku.

Naschvál sa ohlásila na návštevu až večer, Maroš bude iste už doma. Vytiahla zrkadielko, či skôr zrkadlo, potrebovala svoj obraz vidieť poriadne. Vlasy mala hladko začesané a zopnuté do chvosta. Mejkap nahý, čiže neviditeľný. Chcela pôsobiť prirodzene, natur, bio, chrumkavo... Jedným slovom, tak ako kedysi, keď bol z nej Maroš namäkko. Teda skôr natvrdo. Aj outfit zvolila skromný, dievčenský.

Džínsy, jednoduchá biela blúzička a na nohách biele tenisky. Skutočne vyzerala ako nevinná dvadsiatka, hoc mala už tridsať a nevinnosť mohla iba predstierať. Vlastne, Henrieta nebola nevinná ani v dvadsiatke. Už vtedy mala za sebou niekoľko sexuálnych dobrodružstiev a o panenstvo prišla v trinástich so svojím učiteľom telocviku. A potom sa postarala o to, aby ho zo školy vyhodili, hoci ho zviedla ona. Už vtedy si potrebovala dokazovať, aká je neodolateľná.

Konečne! Valentína vyšla z dverí celá vysmiata. Aj Henrieta sa prinútila k úsmevu.

„Čauko, mamička!“ zvolala srdečne.

„Vitaj, Heni! Si presná ako hodinky.“

Henrieta neznášala, keď ju niekto volal Heni, Heňa, ale nič nepovedala. S veľkým úsmevom vošla do domu a začala sa obzerať.

„A kde je Maroš?“ nezaujímal ju Tinin dom, ale manžel.

„Maroško je ešte v práci, ale volal, že už končí.“

Henrieta zdvihla obočie.

„A to ti vyhovuje?“

„Čo?“ nechápala Valentína.

„Že je v práci až do večera?“

„Nevyhovuje... ale potrebujeme peniaze,“ hlesla.

„Máte hypotéku?“ obzerala sa Henrieta po starom dome, ktorý potreboval rekonštrukciu už pred desiatimi rokmi, najmenej.

„Nie, to nie, tento dom Maroš zdedil, mali sme šťastie,“ Tina začala spratávať rozhádzané topánky do botníka.

Henrieta sa na ňu dívala s opovrhnutím. Bordelárka! Vie, že príde návšteva, a ani neuprace.

„Šťastie?“ odfrkla si. „Tejto starej barabizni vravíš ŠŤASTIE?!“

Zvonka ten dom nevyzeral tak ošarpane ako vnútri. Asi aj vďaka neporiadku, ktorý tu vládol. A to ešte nemajú deti! Ako to bude vyzerať potom?! Henrieta blúdila očami po obývačke a skenovala všetky nedostatky. Toľko gýčov pokope ešte nevidela! Des! Urážka jej vycibreného vkusu.

Ako tu môže Maroš žiť?

Iste tu nie je šťastný...

„Každý má iný meter na šťastie,“ povedala odhodlane Valentína. „Nám stačí, že sme si nemuseli brať hypotéku. Maroško síce zarobí, ale ja budem na materskej, neviem, ako by sme ju splácali... Okrem toho, dom potrebuje rozsiahlu rekonštrukciu, niekde nám kvitne aj pleseň, ale musíme počkať,“ vzdychla si.

„Jasné, chápem,“ usmiala sa Henrieta povzbudivo. „Vieš čo, Tinuš? Ja ti tieto vecičky pre to maličké dám zadarmo,“ povedala veľkodušne, podávajúc jej tašku.

„Nieee, to nemôžem prijať, koľko to stálo?“ vyberala z tašky dupačky, košieľky, ponožtičky, pyžamká... V očiach mala nehu, dojatie, radosť a Henrieta len ťažko skrývala závisť. Ona sa vie takto dojať akurát tak pri pohľade na novú značkovú kabelku vo výpredaji. Dojatie nad deťmi a všetko, čo s nimi súvisí, si zakázala. Včera už definitívne!

„To nestojí za reč, nejakých sto eur, mne chýbať nebudú,“ mávla rukou Henrieta.

„Čože? Sto eur?! Tak si nechám iba niečo, ostatné veci jej vráť! Heni, nechcem ti byť toľko dlžná,“ povedala Valentína ustarostene a začala tie veci triediť.

Henrieta ju chytila za ruku.

„Tinuška, prestaň! Nechaj si všetko, zíde sa ti to, nemusíš už kupovať... No taak!“

Valentína sa na ňu vďačne pozrela.

„Neviem... Ako sa ti odvďačím?“

Že sa mi odpraceš z cesty! pomyslela si Henrieta a srdečne poznamenala: „Nijako. Nečakám od teba žiadne darčeky ani nič podobné, Tinuška. Najväčšou odmenou bude pre mňa tvoja radosť.“

Kriste, aké klišé som to povedala? uvedomila si Henrieta, ale Tina sa len usmievala ako pripečená, vôbec jej to nedošlo. Myslela si, že Henrietina dobrosrdečnosť je úprimná, že aj ju jej tehotenstvo dojíma, napokon, ako každú ženu.

Áno, každú... Valentína však zabudla, že Henrieta nie je každá.

„Ozaj, a Maroš vie, že prídem?“ sondovala, lebo Maroš akosi nechodil. Možno dúfal, že Henrieta sa dlho nezdrží a on sa jej návšteve vyhne.

Ale možno je to inak.

Možno má naozaj veľa práce a teraz sa ponáhľa domov, aby uvítal Henrietu, svoju bývalú lásku. Vraví sa, že na to zlé sa zabúda rýchlo a v pamäti ostáva len to pekné...

V to dúfala aj Henrieta, že Maroš si zapamätal len jej horúce bozky a vášnivé lono, nie jej hysterické výstupy a vyhrážky.

I keď, u nej to bolo práve naopak. Ona si vždy zapamätala len to zlé, iba to, kto ju nahneval, urazil, ponížil, či inak sa dotkol jej hrdosti a ega. Všetko zlé si roztriedila do priečinkov svojej pamäte a vytiahla vždy, keď sa naskytla príležitosť. A keď sa nenaskytla, tak jej dopomohla. Tej príležitosti. Mávala také obdobia, keď na nič iné nedokázala myslieť, iba na pomstu. Celý večer popíjala a kula pomstu.

Cez deň pila alkohol iba výnimočne, potrebovala mať všetko pod kontrolou. Ale večer, keď bola sama doma, si dopriala. Niežeby sa opíjala, to nie. Henrieta toho zniesla veľa. Či to bol alkohol, či hocičo iné.

Henrieta bola rezistentná.

Iba jednu vec neznášala.

PRAVDU!

Keď jej niekto nastavil zrkadlo a snažil sa jej dokázať, že vôbec nie je taká dokonalá, ale naopak, že je hnusná vypočítavá mrcha.

Toto fakt z duše nenávidela a človek, ktorý mal odvahu jej to čo i len naznačiť, bol na odstrel. Odsúdený bez možnosti obhajoby!

A medzi odsúdených patril aj Maroš.

11.

Bolo už niekoľko minút po desiatej a Maroša stále nikde. Henrieta tu už nemohla zotrvávať dlhšie, bolo by to príliš nápadné. Veď aj zajtra je deň, povedala si. Dopila čaj a vstala z ošúchaného kresla.

„Tak, ja už pôjdem, Maroša som sa nedočkala, škoda!“

„Neviem, kde sa ešte zdržal,“ povedala Valentína ospravedlňujúco, akoby sa za to hanbila.

„Možno nabudúce?“ usmiala sa Henrieta prívetivo, akoby jej to vôbec neprekážalo, že Maroš sa jej snaží vyhnúť. Už jej to bolo jasné, lebo Tine prišla akási esemeska, vraj od kamarátky. Môže hovoriť tomu, čo seno žerie. Iste to bol on a sondoval, či už je vzduch čistý.

Ale ja mu to nedarujem, stále je rovnaký hajzel! zastrájala sa Henrieta v duchu. Dnes to síce nemá význam, čakať na neho, ale veď príde na psa mráz!

Práve si obúvala tenisky, keď otvoril dvere a zostal v nich zarazene stáť. Akoby zbadal ducha svojej starej mamy, ktorá ho prišla po smrti strašiť. Ktorá sa nechce so svojím domom rozlúčiť a povedala si, že bude bývať s nimi aj po smrti. Marošova stará mama bola totiž veľmi hašterivá a panovačná dáma. Skoro ako Henrieta, s tým rozdielom, že Henrieta bola mladá a živá.

Až príliš živá!

Už na ňu takmer zabudol, keď sa zrazu vynorila z mútnych vôd ako vodník, ktorý si prišiel po jeho dušičku.

„Ahoj, Maroško!“ pozdravila ho prehnane sladkým hláskom.

„A... ahoj!“ na viac sa nezmohol. Nemyslel si, že ho to až tak zasiahne. Henrieta bola minulosť, zlá minulosť. A ako všetci vieme, zlo vie byť často oveľa príťažlivejšie ako dobro. A Henrieta sa vôbec nezmenila. Stále bola očarujúca. Teraz azda ešte viac ako vtedy. Zaskočilo ho to.

Viac, ako mu bolo milé.

Viac, ako si bol ochotný pripustiť.

Henrieta vycítila, že to s ním zamávalo.

A to jej zatiaľ stačilo.

Nesmie tlačiť na pílu.

„Tvoja manželka si ťa veľmi neužije, keď chodíš domov o polnoci,“ neodpustila si poznámku a potom sa oslnivo na neho usmiala. Akože to myslí dobre.

„To iba dnes...“ zarazil sa, že sa prezradil. Pravdupovediac, mal z Henriety strach. Niežeby bol nejaký posero, ale poznal ju dosť dobre a vedel, ako dokáže znepríjemniť život tým, ktorí neskáču tak, ako ona píska. A ani on, ani Tina, sa nemienili podriadiť jej zámerom.

Valentína Henrietu nepoznala tak dobre ako on, nepovedal jej vtedy všetko, aká je pomstychtivá, ako sa vyhrážala najprv samovraždou a neskôr vraždou. A potom mu napísala z neznámej mailovej adresy a neznámej IP adresy, že každý dostane len to, čo si zaslúži. A podpísala sa ako ANJEL POMSTY.

Uvažoval vtedy, že to ohlási na polícii, ale nemal žiadne dôkazy. Ešte by ho vysmiali. Henrieta nebola hlúpa, mala všetko premyslené.

Našťastie, potom sa odmlčala. Možno jej stačilo, že mu nahnala strach. Alebo sa zamerala na niekoho iného. A on si uvedomil, aký poklad má vedľa seba. Valentína bola v porovnaní s Henrietou anjel. Nie však anjel pomsty, ale anjel lásky.

„Aha!“ povedala Henrieta a znelo to dosť hrozivo. Potom sa obrátila na Tinu. „Drž sa, moja!“

Fľochla na Maroša a zabuchla za sebou dvere.

On však tušil, že toto nie je koniec. Že ona si ho ešte nájde. Na jednej strane sa pri tej myšlienke striasol, na strane druhej pocítil v rozkroku nepatrný pohyb.

Objal svoju manželku a šepol jej do ucha: „Poď, láska, poďme do postieľky.“

A potom, keď sa milovali, predstavoval si namiesto Valentíny tú beštiu. Tú bosorku, ktorej je ťažko odolať a ktorá sa mu vkradla aj do predstáv. Bez zaklopania, bez pozdravu, jednoducho vtrhla dnu a usadila sa tam ako doma.

To je celá Henrieta, zbytočne ju Maroš odháňal.

Svoju manželku chcel toho všetkého ušetriť, a tak jej nič nepovedal. Je tehotná, treba ju chrániť.

Ale ako ju uchráni pred Henrietou v práci?

Nijako.

Spoliehal sa iba na to, že nech je Henrieta aká je, tehotnej žene hádam neublíži. Až taká bezcitná predsa nemôže byť žiadna žena.

12.

Henrieta celú noc nespala.

Kokot! Kokot jeden vyjebaný! zúrila. Vo svojom hneve a nenávisti nepoznala mieru. Maroša častovala najvulgárnejšími nadávkami, na aké si spomenula.

Vypila od jedu celú fľašu Martini, ale ani to jej nepomohlo. Napokon si musela dať tabletku na upokojenie. Lieky, ktoré jej kedysi, keď ju okašľal Maroš, predpísala obvodná lekárka, nebrala často. Vtedy jej pomohli prežiť a nespáchať žiadny trestný čin.

Pomohli jej prežiť aj neskôr, keď pristihla svojho snúbenca s inou v ich posteli a následne potratila. Zrejme z toho hysterického záchvatu, ktorý dostala. Už nešla k tej debilnej lekárke, ktorá môže liečiť akurát tak kravy, ale nie ľudí. Vraj potrebuje silnejšie lieky, ktoré jej môže predpísať len psychologička. Čo tá vie o ľudskej psychike? O láske a vášni? O obyčajnej nenávisti, ktorá sa dá vyliečiť iba jedným spôsobom. Pomstou!

Aj keď boli tie tabletky na predpis, Henrieta si ich zohnala bez predpisu. Čo by ona nedokázala, keď niečo chce? Stačilo strčiť predavačke kávu. Tak volala farmaceutky za pultom lekárne. Veď je to jedno, či predávajú lieky alebo párky, nie? Sú to len predavačky!

A tak, keď občas tie lieky potrebovala, zašla za svojou predavačkou a ona jej ich bez problémov predala. Veď každý má sem-tam nejaké problémy, tá farmaceutka to chápala.

To je predsa celkom normálne!

Henrieta do práce zaspala. Zobudil ju až telefón, volala jej Valentína, či je v poriadku.

„Prečo by som nemala byť v poriadku?“ vyprskla na ňu Henrieta podráždene.

„Neprišla si do práce, tak som sa bála...“

„O mňa sa báť nemusíš, boj sa o svojho manžela!“ prerušila ju.

„Dobre, tak kedy prídeš do práce? Treba zaviezť knihy na poštu,“ povedala Valentína už ráznejšie. Henrieta jej začínala robiť starosti.

„Necítim sa dobre, zavez si ich sama! Alebo popros riaditeľovu asistentku. Vieš, tú, čo nikto nikdy nevidel,“ zasmiala sa zlomyseľne Henrieta. To jej minule prezradila ich externá účtovníčka Mirka, ktorá chodí do vydavateľstva iba raz týždenne, inak má home office. Rovnako ako Katka, ktorá má na starosti internetový predaj, jazyková redaktorka Linda, grafik Laco a nejaká Anička, ktorú zatiaľ nevidela, ale figuruje na výplatnej listine vydavateľstva ako editorka a asistentka riaditeľa. Ale len Boh vie, aká asistentka. Zrejme asistentka cez postele.

Nabudúce to musím z Kazimíra vytiahnuť, pomyslela si Henrieta. Lebo keď ona chce, tak zistí všetko, aj to, čo má zostať utajené. Cez internet sa dá zistiť takmer všetko! Stačí večer dve-tri hodinky surfovať a potom na fejsbúku nadväzovať priateľstvá. Čím viac priateľov, tým viac informácií...

Kam sa na mňa hrabú vyšetrovatelia z kriminálky s ich vypočúvacími metódami, cha! uškrnula sa. Vedela o tom svoje. Raz sa tam nedopatrením ocitla, keď ju udal jej snúbenec, že má podozrenie... Vraj za nevyjasnených okolností zmizla jeho priateľka.

„Ja som tvoja priateľka a nie nejaká ludra, čo sa iba váľa v tvojej posteli! Dobre, že zmizla!“ povedala mu vtedy.

To bola od neho taká podpásovka, akú ešte nezažila! Veď mu to potom osladila...

Založila si na fejsbúku nový profil, s falošnou fotkou, ako inak. Vybrala typ baby, na aké on letí. Zrazu bola z Henriety Karolína. Sexi blondínka, avšak nie brutálne sexi. Skôr tak sofistikovane sexi. Pôsobila jemným, inteligentným dojmom, a pritom mala ten správny drive.

Namotávala ho s cudzou identitou asi pol roka, bol z nej úplne hotový. Zamilovaný až po uši. Doktor práv, a naletel ako malý chlapec, haha!

Posielala mu rôzne fotky stiahnuté z netu. Karolína hore bez, dole bez, s kamarátkou, s vibrátorom...

To, aké oplzlosti jej na to písal, by nezniesol ani papier, nieto ona.

A potom si to všetko vytlačila a poslala na súd, kde pracoval. S tým, že má pätnásť. Že jej išlo iba o lásku a teraz má traumu do konca života a preto, nech prepáčia, ale svoju adresu im nedá. Chce iba jedno, aby bol potrestaný.

A onedlho si v novinách prečítala, že ho zbavili funkcie, kvôli nejakej korupčnej afére.

Poslala mu esemesku len s jedným slovom: Gratulujem. Stačilo. Iste pochopil. A potom sa rehotala ako šibnutá.

Henrieta prišla do vydavateľstva až poobede.

Najprv sa zastavila u Kazimíra v kancelárii, doniesla mu koláčiky z cukrárne.

„Piekla som ich už od rána, aby som ti spravila radosť. Preto troška meškám, drahý!“ naklonila sa k nemu a dala mu dlhý červený bozk na ústa. Taký bol z toho vykoľajený, že si to ani neuvedomil. Že má červené ústa od rúžu a vyzerá ako homosexuálny návrhár haute couture. Zízal do škatule a bol celý dojatý.

„Ďakujem, si zlatá, že na mňa myslíš,“ zaleskli sa mu oči, teda Henriete sa tak zdalo.

Usmiala sa. Asi ako riaditeľka nadácie, ktorá priniesla postihnutým deťom darčeky.

„Musím ísť pracovať, pá!“ zavlnila bokmi a už jej nebolo.

Valentína ju však s veľkým nadšením neprivítala.

„Už som myslela, že neprídeš, že si sa na mňa vykašľala,“ ponosovala sa.

„Ale, Tinuš, na teba? Nikdy!“ usmiala sa na ňu. „Neboj, ja som ako mašina, všetko dobehnem!“

„Veď viem, ale...“

„Vieš, nechcem ti v tomto stave pridávať starosti, ale dávaj si pozor, aby sa na teba nevykašľal tvoj manžel,“ sadla si na Tinin stôl. „Ber to ako dobrú radu od ženy, ktorá sa vyzná...“ stíchla a tvárila sa tajomne.

Valentína sa zasmiala.

„Toho sa nebojím, už sme spolu preskákali všeličo, ale Maroš je skvelý muž, vždy stál pri mne.“

Henrietina tvár zmeravela – tak toto si mohla Tina odpustiť.

„Vždy to začína rovnako... Neskorými príchodmi domov!“ povedala Henrieta, aby v nej zasiala semienko pochybnosti. Potom už stačí iba výdatne zalievať a výsledok sa o chvíľu dostaví. Tým si bola istá. Žiadna žena sa neubráni podozreniam, ak ide o jej manžela. Nech by bol aj Svätý Peter.

13.

Henrieta sa snažila.

Veľmi sa snažila, aby ani v Tine, ani v Kazimírovi nevzbudila podozrenie. Každý deň priniesla nové informácie, či už ohľadne ľahkého pôrodu, alebo zaručených informácií, aké knihy sa predávajú najlepšie. Zistila, čo vlastne robí tá asistentka. Okrem iného číta rukopisy, ktoré prídu do vydavateľstva a určuje, ktorý sa vydá a ktorý je vhodný do koša. Bývalá spisovateľka, ktorá kedysi chrlila jeden ženský román za druhým ako na bežiacom páse. Teraz píše už iba príležitostne, lepšie povedané, píše to vraj za ňu nejaká mladá baba, jej neter či kto, na tom nezáleží. Dôležité je to, že Henrieta po prečítaní jednej z týchto úspešných kníh dostala nápad a usúdila, že o tom, ako pije rannú kávu, súloží a háda sa s manželom aj milencom, by dokázala napísať aj ona. Hračka! Ale pre Henrietu bolo všetko hračkou.

A nenechala si to pre seba.

„Tinuš, čítala si niečo od Aničky?“ opýtala sa jej pri káve. Teda Henrieta pila kávu a Valentína Caro, ktoré sa tvári ako káva, ale je zdravšie, lebo neobsahuje kofeín.

„Myslíš našu editorku?“

„Presne tú. Pani neomylnú, ktorá vie, čo sa bude predávať, a potom nám to tu trčí v sklade. Som presvedčená, že ja by som vybrala lepšie. Aj napísala!“ vypla sa Henrieta sebavedome. Vôbec o tom nepochybovala.

„Heni, to sa ti iba zdá, že je to také jednoduché,“ hlesla Valentína, vychutnávajúc si tú žitnú akože kávu. Ako jej to môže chutiť? Ako niekomu môže chutiť akákoľvek náhrada? Za hocičo. Či už za chlapa, či za kávu.

„Nezdá! Ako to môžeš s takou istotu tvrdiť? Napísala si už niečo?“ zasmiala sa Henrieta ako na dobrom vtipe.

„Napísala!“ vyhŕklo z Tiny. Nechtiac. Nechcela sa prezradiť, ale už to bolo vonku.

Henrieta vyvalila na ňu oči.

„Fakt? A čo?“

„Ále,“ mávla rukou Valentína, „taký ženský románik,“ priznala. Vlastne, prečo to tají? Jej román je úspešný, umiestnil sa na popredných priečkach knižných rebríčkov. Nemá sa za čo hanbiť.

„Ako sa volá? Predpokladám, že vyšiel u nás!“ povedala Henrieta veselo, ale v duchu zúrila. Zas ju táto chudera predbehla. Využila, že je pri koryte, sviňa!

„Moja láska,“ odvetila Valentína hrdo.

„Moja láska? Ohromne originálny názov, haha! A kedy to vyšlo?“

„Heni, ty nemáš prehľad o našich knihách?!“

„Mám! Mám, ale toto mi akosi uniklo, iste to má čiernu obálku a na nej je nejaká modelka! Nechápem toho nášho grafika, akoby bol celkom bez invencie, všetky obálky sú na jedno kopyto! A tá pečiatka, akože značka kvality, no to je smiešne!“ Henrieta nešetrila slovami kritiky. V tom bola skutočne výborná. Nik tak nedokázal trefne skritizovať hocičo ako Henrieta. Niekedy to bolo aj k veci, Henrieta mala úžasný pozorovací talent, ale tentoraz sa to Tiny dotklo. Veľmi. Bola to jej prvá kniha a písala ju srdcom. Strávila nad ňou dlhé hodiny a narástol jej zadok. Spisovateľská daň sa tomu vraví.

Odmenou boli recenzie na internete. Skvelé recenzie. Okrem iného niečo aj v tom zmysle, že je autorkou roka a zaslúžila by si nejaké ocenenie. Nebolo to celkom od veci, riaditeľ jej už čosi naznačil.

„Nie, moja kniha nemá čiernu obálku, navrhla som si ju sama a Kazimír povedal, že sa predáva ako teplé rožky,“ priznala Valentína s pýchou.

„Ty?! Ty?“ Henrieta lapala po dychu. Toto bolo na ňu priveľa. „Ty, kráľovná gýčov, navrhuješ obálky? Haha!“

„Nie, iba tú svoju som si navrhla! Henrieta, prečo si taká negativistická?“

„Ja? Ja som v absolútnej pohode,“ usmiala sa, aby svoje slová potvrdila. „Len sa divím, čo sa z teba vykľulo, Tinuška!“

„Čo? No povedz! Čo?!“

„Netušila som, že si taká... taká vypočítavá!“

„Prosím?!“

„Myslíš, že som včerajšia? Dobre viem, ako je to s tou skvelou predajnosťou,“ rukou naznačila úvodzovky.

„Ako? Tak ma pouč, pani Premúdrená!“ Valentína sa prudko postavila. Takýto názor od svojej kamarátky nečakala.

Henrieta mala na jazyku niečo štipľavé. Niečo, nevedela čo, iba chcela Tine ublížiť. Vytrestať ju za to, že je zase lepšia, ale v tom momente jej nič hodnoverné nenapadlo.

„Nerob sa hlúpejšou ako si!“ povedala iba, lebo nemala žiadne pádne argumenty. Zatiaľ! Napriek tomu bola úprimne zhnusená. Bola presvedčená, že úspech jej knihy je len dobre zvolený marketing. V tom je Tina možno dobrá, to Henrieta pripustila, ale iste nie je dobrá spisovateľka! To je už vrchol, čo si tá malá hyena dovoľuje! Keby nebola tehotná, tak ju asi fakt opľujem! soptila v duchu. Preto radšej schmatla kabelku a buchla dvermi.

„Kuuurva jedna vydrbaná!!! uľavila si. V takýchto situáciách sa nedokázala ovládať. Alebo len veľmi ťažko. Jednoduchšie bolo odísť a schuti si zanadávať až za dverami.

Nechať sokyňu, nech sa škvarí vo vlastnom pote a zlom svedomí, ktoré v nej vyvolala.

Henrieta prišla domov a hneď si otvorila fľašu vína. Na jedlo chuť nemala. Tá bosorka jej celkom vzala chuť na všetko.

Sadla si k notebooku a klikla na stránku jedného z najväčších internetových predajcov kníh „Nikolaj“. Do vyhľadávača dala „Moja láska“ a vyhodilo jej to titul s menom autorky Tina Marošová. Bože, aké prízemné, že Marošová. Riťolezka! Ale toto asi Maroš potrebuje, takéto análne praktiky! Hajzel!

Klikla na rebríček bestsellerov, len aby sa uistila, že jej kniha nie je ani náhodou v prvej desiatke. Čo desiatke! Tinina kniha nemôže byť ani v prvej stovke! S jej slovnou zásobou môže napísať akurát knihu, ktorá bude čoskoro vo výpredaji za dve eurá.

Dívala sa monitor a neverila vlastným očiam. Tinina kniha sa jej posmievala z ôsmeho miesta! Toto je nejaký vtip, alebo niekoho podplatila?!

Alebo to zariadil Kazimír?

Pozrela sa nižšie. Na recenzie. Bolo ich tam asi tucet. Samé päťhviezdičkové, čiže plný počet. Akože výborné! Hahaha!

Prečítala si iba najnovšiu:

Úžasná kniha od ešte úžasnejšej autorky. Najlepšia za posledných desať rokov, zaslúžila by si nejaké ocenenie. Teším sa na ďalšiu knihu z pera tejto mimoriadne talentovanej autorky.

Dopiče! prestala sa smiať a vypila na ex ďalší pohár vína. Už asi piaty. Myslela, že v momente od jedu zinfarktuje.

A potom začala vyťukávať svoju recenziu. Jednohviezdičkovú.

Meno: JAJA

Nadpis: Spáliť!!!!!!!

Text recenzie: U mňa mínus sto bodov. Najhoršia kniha, akú som kedy držala v rukách. Nechápem, ako môže niekto vydať takýto brak. Táto akože kniha je vhodná iba ak na podkúrenie do krbu.

Prečítala si, čo napísala. Videlo sa jej to málo výstižné, a tak pridala ešte jeden podobný komentár, pretože recenziou sa jej alkoholický výplod dal nazvať len ťažko.

Meno: MILKA

Názov: Celé ZLE!

Text recenzie: Autorka je asi duševne chorá osoba, toľko bludov pokope som ešte nečítala.

Henrieta dopila víno a spokojne si išla ľahnúť. Tešila sa na druhý deň a na Tinin kyslý ksicht, keď si prečíta úprimný názor dvoch „čitateliek“.

Len čo sa jej opitá hlava dotkla vankúša, ihneď zaspala. A snívalo sa jej, ako stojí pred kozubom, v ktorom horia všetky Tinine knižky, aj tie, čo ešte nenapísala. Ona sa rehotala a Tina sa snažila oheň uhasiť vodou z rýchlovarnej kanvice.

Ráno sa jej do práce vstávalo ťažko. Osprchovala sa studenou vodou, aby sa prebrala. Aby ju nebolela hlava.

Spomenula si, čo večer popísala a aj ju to trocha zamrzelo. Prehnala to. Asi by mala zavolať do redakcie, aby to vymazali. Lebo Tina nie je zase až taká sprostá, bude jej jasné, že po včerajšom výstupe je autorkou tých jedovatých slov ona, Henrieta. Bude sa mať pred ňou na pozore, a to nie je žiaduce.

Našla si v kontaktoch číslo a zavolala. Ozval sa otrávený hlas nejakého chlapíka. Stručne mu vysvetlila, že jej dcéra je chorá a má taký zvláštny koníček, píše rôzne somariny, kam jej napadne, no a v noci čosi popísala na ich portál pod knihu od Tiny Marošovej, tak nech to láskavo vymažú!

„A kto volá?“ opýtal sa jej.

„Kováčová,“ tresla prvé meno, čo jej prišlo na um. Pri podobných príležitostiach používala zásadne len také mená, akých je plný telefónny zoznam. Keby niečo...

„Takže, pani Kováčová, my recenzie nemažeme, pretože by sa to mohlo považovať za cenzúru a my sme knižný portál, kde každý môže vyjadriť svoj názor slobodne, pokiaľ závažným spôsobom neporuší pravidlá,“ odrecitoval ten panák naspamäť. Ktovie, koľkokrát denne to musí opakovať. A tak mu Henrieta z plných pľúc aspoň vynadala.

V takomto rozpoložení prišla do práce. Svoj hnev ihneď využila a už vo dverách začala hromžiť.

„Tinuš, videla si, čo ti tam tie závistlivé kravy napísali?“

„Kde?“ zdvihla oči od papierov Valentína.

„No predsa na stránke Nikolaj!“

„Nie, ešte som nepozerala... A čo také tam bolo?“ opýtala sa veselo. Nečakala, že jej kniha bude mať až taký pozitívny ohlas. Sebakriticky musela priznať, že miestami až prehnaný. Podozrievala Maroša, že naznačil svojim kolegyniam vo firme, aby jej tam čosi pekné napísali a ony teda chválou nešetrili. Zlaté!

Henrieta priskočila k Tininmu počítaču, ktorý bol už zapnutý, a otvorila stránku Nikolaj. Dala do vyhľadávača Tinu Marošovú.

„Už to vymazali!“ zvolala udivene Henrieta a potom si vydýchla.

„Čo tam bolo?“

„Ále, nič také zaujímavé, nejaká krava ti dala jednu hviezdičku!“

Valentína len mávla rukou.

„To je v pohode, nemusí sa to páčiť každému!“

„Tebe to fakt nevadí?“

„Nie... iba troška.“

„Len troška?“

„Aj negatívna reklama je reklama. Mala by nás posunúť ďalej...“

„Teba možno, ale mňa by asi porazilo!“ povedala Henrieta úprimne.

14.

Henrieta cestou domov vážne premýšľala nad tým, že by mohla napísať knihu aj ona. Keď to dokázala taká babráčka ako je Tina, tak ona to zvládne ľavou zadnou. Napokon, ako všetko. Henrieta nemala o svojich geniálnych schopnostiach žiadne pochybnosti.

Hneď, ako prišla domov, pustila sa do písania. Nad témou nemusela dlho premýšľať. Bude to o Marošovi, o ich láske. Tentoraz z jej uhľa pohľadu. Tinu porazí, keď si to prečíta. Možno aj potratí! Preto to musí napísať čo najrýchlejšie. O tom, že jej to Kazo okamžite vydá, ani nezapochybovala.

Ani nad názvom dlho nerozmýšľala: Láska na život a na smrť. Nie je to síce originálny nadpis, ale aký výstižný!

Za tri hodiny mala osem strán. Málo! Myslela si, že to bude mať za týždeň-dva, napísané. Vety sa jej ukladali do počítača akoby samy, nad žiadnou nerozmýšľala, písala, čo jej napadlo. Spomínala...

Písala až do rána, keď už bola v takom švungu, a vypila pri tom iba tri kávy. Žiadne vínko. To, čo napísala, si ani neprečítala. Bola presvedčená, že je to super, že sa rodí nový bestseller, ale ozajstný, nie taký brak, ako napísala Tina.

Z jej knihy si prečítala iba anotáciu a ukážku, ale stačilo. Mala dosť! Priemerný školský sloh, nič viac. Aj z tých niekoľkých viet jej bolo jasné, že písala o svojom živote a Marošovi. Obyčajná nuda! Aj to hneď pod tú knihu napísala. A pre istotu na všetkých knižných portáloch.

Neodolala!

Napísala, že autorka takej nudnej knihy je asi retardovaná. Inde zase, že by sa mala nad sebou zamyslieť, či by nebolo vhodnejšie venovať sa niečomu užitočnejšiemu, napríklad dojeniu kráv. Keď to písala, rehlila sa, až ju brucho bolelo.

Ale o chvíľu ju zase prepadla stará známa kamarátka NENÁVISŤ. Ja jej ukážem, spisovateľke, kto je lepší! precedila cez zuby a dopísala ešte jednu recenziu. Presnejšie povedané, vypľula ešte jednu jedovatú slinu:

Súhlasím s čitateľkou podo mnou, toto nie je kniha, ale výplody chorej mysle!!!

Henrieta si už ani neľahla, iba sa osprchovala, naraňajkovala, napodiv mala veľkú chuť do jedla, a rovno išla do práce. Bola nabitá energiou. Hnala ju nenávisť, závisť, pomsta!

Valentínu našla sedieť v slzách. Mala pred sebou otvorenú stránku Nikolaj a recenzie na jej knihu.

„Čo ti je, Tinuš?“ priskočila k nej predstierajúc, že o ničom nevie.

„Prečítaj si, čo... čo mi tam na... na... napísali!“ rozrevala sa nahlas.

Henrieta sa nahla k počítaču a pomaly čítala, čo tam sama napísala.

„To sú svine! Kto mohol niečo takéto napísať?! Kto?!“ predstierala spravodlivé pohoršenie.

„Neviem! Neviem, kto môže byť až takýto zlomyseľný... Že výplody chorej mysle, chápeš, Heni?“

„Nechápem! Toto fakt nechápem!“

„Keby napísali konštruktívnu kritiku, to by som prijala v pohode, ale toto?!“ ukázala rukou na monitor. „Toto sú urážky a nie recenzia!“ vzlykala.

„Vieš čo, Tinuška, podaj trestné oznámenie na neznámeho páchateľa za poškodzovanie dobrého mena!“ poradila jej Henrieta akože dobromyseľne, aby podozrenie nepadlo na ňu. Zlodej kričí, chyťte zlodeja – toto porekadlo sa jej už veľakrát osvedčilo. Nebála sa, že by ju mohli vystopovať, jej IP adresa bola utajená. Tak jej to kedysi nastavil ten jej bývalý ítečkár a teraz mu za to blahorečila. Keby aj niekto chcel pátrať, tak nech pátra. Utajenú IP adresu môže zistiť iba kriminálka, aj to len v prípade závažného trestného činu.

Alebo dobrý hacker.

Henrieta sa v duchu zasmiala. Kto už by sa zaoberal nejakými recenziami na knihu? Koho to zaujíma? Iba Valentínu, ktorá chce byť za každú cenu slávna!

„Čo? Trestné oznámenie?“ Valentína si utrela slzy. „To nemá význam. Ak nejde o vraždu, tak nikto nič nepodnikne! Ale sľúbili mi, že to vymažú. Už som tam... do ich redakcie... volala!“

„Faakt? Tebe sľúbili, že to vymažú?“ bola prekvapená Henrieta. „Lebo počula som, že tie recenzie nechcú mazať,“ spamätala sa.

„Hej, povedali, že to robia neradi, nechcú príspevky cenzurovať, ale keď som spomenula Kazimíra, tak boli hneď ochotní... Niet nad dobré vzťahy!“ usmiala sa smutne.

„To je fajn, že to vymažú, veď to je nehoráznosť, takto špiniť dobré meno a výbornú knihu!“

„Naozaj si myslíš, že je dobrá? Čítala si ju?“ Tinina tvár sa trocha rozjasnila.

„Po práci som sa zastavila v kníhkupectve a tvoja kniha sa nedala prehliadnuť,“ usmiala sa vľúdne Henrieta.

„Že? Tá obálka hneď udrie do očí!“ potešila sa Valentína.

„Aj to, ale bola vystavená hneď pri vchode na takom stolíku. Skoro som sa oň potkla,“ zasmiala sa Henrieta a veľmi sa snažila, aby jej smiech nevyznel sarkasticky.

„Ale veď to treba... reklamu, nie?“

„To áno, ak na to naše vydavateľstvo má prostriedky, prečo nie?“ rypla Henrieta, lebo bolo všeobecne známe, že vydavateľstvo Kazimír VH sa borí s finančnými problémami, napokon ako takmer každé vydavateľstvo.

„Nuž, treba vedieť, kde a ako zainvestovať a mať silné kontakty,“ prezradila Valentína a Henrieta sa takmer nezdržala. Takmer jej chrstla do tváre, že iné autorky si musia vystačiť bez reklamy a že využíva svoje postavenie, ale príval slov, ktoré sa jej drali na jazyk, sa jej podarilo zastaviť. Vďaka myšlienke, že veď to dostane zrátané. Tie recenzie, čo jej popíše, sú iba minimum toho, čo si Tina zaslúži. Zmija! Minule bola u nich nejaká mladá autorka orodovať, aby jej aspoň malý plagátik dali vytlačiť, že predaj klesá, a Tina ju poslala preč, že nemá čas. Ale že urobí všetko, čo bude v jej silách. Jasné, že nič neurobila.

„Tá žaba predáva viac ako iné autorky, tak čo ešte chce?!“ povedala vtedy.

Až teraz to Henrieta pochopila – Tina sa bála, že ju tá žaba tromfne!

Fuj, aké prízemné! Tina si nedovidí ani na koniec nosa. Ja si to zariadim celkom inak! plánovala Henrieta.

Zatlačila myšlienky aj slová, ktoré by boli v tejto chvíli kontraproduktívne, a nahodila široký srdečný úsmev, ktorý vyzeral takmer ako úprimný. Iba ten, kto ju poznal už dlho a veľmi dobre, iba ten vedel, že sa za ním skrýva pravá faloš.

„Tak vidíš, Tinuška, nejaké recenzie ťa predsa nemôžu rozhodiť!“ povedala s jemnou iróniou, ktorá sa do jej slov votrela aj napriek veľkej snahe pôsobiť priateľsky.

„Áno, myslela som si, že nemôžu, a vidíš! Rozrevala som sa ako malá,“ ukázala rukou na monitor počítača a potom sa vysmrkala do už použitej papierovej vreckovky. Henrieta sa znechutene odvrátila. Tá špina si iste špára aj v nose, keď ide autom, lebo má pocit súkromia! pomyslela si a naplo ju. A Maroš dal tejto ženskej prednosť pred ňou?! Pchá! Kde mal oči?!

„Dúfam, že to vymažú,“ zafňukala Valentína a vzala si druhú použitú vreckovku. Mala ich plný stôl. Načo by ich hádzala do koša, keď sa ešte zídu? Ten šetriaci režim vydavateľstva sa zjavne preniesol aj do jej osobného života.

Henrieta neznášala ufňukané ženy, lebo slzy sú prejavom slabosti. Ale pohľad na nešťastnú Tinu jej robil dobre.

Náramne dobre!

„Tinuš, tak to nečítaj a je to! Čo oči nevidia, srdce nebolí!“ poradila jej, lebo vedela, že to Valentína nevydrží. Že je zvedavá ako stará dievka na Pokeci.

„To je pravda, Heni, lenže ja som strašne zvedavá na názory svojich čitateliek, to je ten problém!“

„Čo ti mám na to povedať? Ser na to!“ otočila sa na podpätku a vytiahla z kabelky cigarety so zapaľovačom. Mala z Tiny nervy, musela si ísť zapáliť.

Henrieta ani nečakala, že zopár dobre mierených slov bude mať na Tinu až taký zhubný vplyv. Konečne našla ten správny nástroj pomsty, ktorý jej bude postupne servírovať. Tak ju zdeptá, že už nenapíše ani vianočný pozdrav svojej mame, chacha! Pani spisovateľka!

Po dvoch cigaretách mala skvelú náladu. Zato Valentína sedela za starým kancelárskym stolom ako kôpka nešťastia.

„Netráp sa, Tinuš, mysli na svoje bábätko,“ dala jej priateľskú radu a pohladkala ju zúčastnene po vlasoch. Fuj, ako môže s takými mastnými vlasmi chodiť do práce? pomyslela si a išla si umyť ruky v malom umývadle, ktoré sa nachádzalo v rohu kancelárie.

Bola na ňu už alergická. Všetko jej na Tine vadilo, smrdelo, vyhadzovali sa jej z Tiny vyrážky a chcelo sa jej vracať. Toto už nebola len obyčajná nenávisť, ale chorobná! Henrieta si to však neuvedomovala, bola zaslepená spravodlivou pomstou.

Valentína sa dívala na Henrietu, ako si zase umýva ruky, dnes už asi desiatykrát. Jej prehnanú čistotnosť nechápala, ale neriešila to. Mykla plecom a zahĺbila sa do svojej práce, lebo knihy boli jej život. Keď už nemohla tancovať, tak si našla iný zmysel života – knihy!

Aj Henrieta si našla iný zmysel života – intrigy, lži a klebety! Tam bola doma.

„Ozaj, v sobotu má Maroš narodeniny, že?“ opýtala sa, akoby mimochodom, keď si sadla za stôl.

„A... áno,“ zakoktala Valentína. „Ty si pamätáš dátum jeho narodenia?“ čudovala sa. Ona si nepamätala, ani kedy má meniny. Nepovažovala to za podstatné. Veď načo je kalendár? Prečo by si mala držať v hlave niečo, čo je niekde zapísané a stačí tam nazrieť?

Toto Maroš nikdy nechápal! Že si nič nedrží v hlave a spolieha sa iba na zdroje, kde to nájde.

Že NIČ nemá v hlave.

Zato Henrieta, tá má v hlave všetko... To jej povedal raz, keď sa hádali, a jej to ostalo v pamäti ako vypálená pečať.

Henrieta sa s povýšeneckým úsmevom oprela o stoličku.

„Ja si pamätám všetko, moja milá Tinuška!“

Toľko sebavedomia a zároveň sarkazmu v jednej vete... Hm, to dokáže iba Henrieta, pomyslela si Valentína a znova sa zahĺbila do papierov pred sebou. Ale Henrieta dobiedzala ďalej.

„Takže bude veľká oslava?“

„Ani nie, iba taká malá, rodinná,“ odvetila. Vedela, kam Henrieta tými otázkami mieri.

„Jasné, tiež nemám rada veľké oslavy, pozývam len dobrých priateľov... Teba s Marošom rátam medzi nich, teda ak môžem... Môžem?“ usmiala sa akože neisto.

„Ale áno, veď... veď sa poznáme už roky,“ pritakávala Valentína nepresvedčivo.

„Čím by som urobila Marošovi radosť?“ opýtala sa Henrieta s nevinným výrazom a potom sa rozpačito zasmiala. „Kristepane, dúfam, že si to nepochopila zle! Mala som na mysli darček. Že aký darček by ho potešil... Kedysi mal rád dvanásťročnú škótsku whisky, tak neviem, hm...“

Valentína ju počúvala a nevedela, čo si má myslieť. Nemala v pláne pozvať ju. Chceli si len sami dvaja s Marošom urobiť pekný večer. Chcela vysmažiť rezne a urobiť zemiakový šalát s majonézou. Maroš má rád nezdravé jedlá, čo už! Raz za čas mu to dopraje. A sebe tiež.

„Počúvaš ma, Tina?“

„Čo? Jaj, áno... áno, whisky má rád.“

„Okej, tak mu ju kúpim, o koľkej mám prísť?“ pozvala sa sama, keď si Tina nedomyslela, čo sa patrí. No sedláčka!

„Neviem, Heni, opýtam sa Maroša,“ naznačila, že s ňou nerátali.

„Bože, Tina, to sa ho musíš pýtať? Nič si nevieš zorganizovať sama?!“

„Viem, ale...“

„Jednoducho ho postav pred hotovú vec,“ skočila jej Henrieta do reči. „Uvidíš, ako bude rád, že nemusí nič riešiť. Pamätám si ešte, aký bol, aach!“ zasnila sa s tajomným úsmevom na perách, akoby si premietala krásne spomienky.

A Valentína začínala mať akýsi nepríjemný pocit. Len ešte nevedela presne, aký...

15.

Henrieta sa na oslavu Marošových narodenín dôkladne pripravila. Kúpila tú najdrahšiu a najlepšiu whisky, ktorú v obchode našla, a dala ju zabaliť do darčekového papiera s červenými srdiečkami. Aby toho nebolo málo, hrdlo fľaše dala previazať veľkou červenou mašľou. Tinu porazí! tešila sa.

Kúpila si aj tie najdrahšie a najrafinovanejšie sexi šaty, ktoré jej sadli, čo nebolo jednoduché, lebo nemá práve konfekčnú postavu. Veľké prsia, dlhý hrubší driek, kratšie nohy a žiadny zadok. Ale keď sa správne obliekla, čiže ak zvýraznila prednosti a potlačila nedostatky, bola z nej sexica ako lusk. A to ona vedela. Vedela, čo jej svedčí. Ona vlastne vedela všetko...

Na Marošovu oslavu chvíľu meškala. Schválne. Nech sa tešia, že nepríde. Veď videla, ako sa Tina tvárila! Ale čo tam po Tine! Maroš je dôležitý a toho spracuje raz-dva, tým si bola istá, lebo keď si dá ona záležať, tak jej žiadny chlap neodolá!

Chlapi sú v podstate slabosi, vďaka tomu, čo majú medzi nohami, haha! uchechtla sa nahlas, keď vystúpila z taxíka a vytiahla z kabelky peňaženku. Taxikár sa tiež škeril ako idiot, očakávajúc nejaké euro navyše, keď má panička takú dobrú náladu.

„Koľko?“ opýtala sa.

„Deväť päťdesiat,“ načiahol ruku.

Dala mu na cent presne! Úsmev mu v tom momente z tváre zmizol.

Zato Henrieta sa usmievala od ucha k uchu. Tešila sa, ako sa zatvári Maroš, keď ju zbadá.

Zazvonila.

Vo dverách sa ukázal on.

„Bránka je otvorená, už ťa čakáme,“ zakričal.

Henrieta stlačila kľučku a vošla. Široký úsmev vymenila za plachý, lebo Marošova tvár nevyzerala dvakrát prívetivo.

„Ahoj, oslávenec!“ zvolala neutrálne a vošla dnu. Valentína stála za ním, akoby ho strážila.

No dobre, dnes bude za neškodnú. Srdiečka a mašlička hovoria za všetko. Netreba nič preháňať. Podala mu fľašu a dala letmú pusu na líce.

„Tak všetko najhoršie!“

Marošovi aj Tine zmrzol úsmev na perách a Henrieta šibalsky dodala: „Nech ťa obchádza!“

Obaja si vydýchli, nezdalo sa im to vôbec vtipné. Ani Henriete, ale chcela ich vystrašiť, a to sa jej teda podarilo.

„Vďaka,“ povedal Maroš a so znechutením hneď strhol červenú mašľu.

„Mali iba takto zabalenú, viem, je to trocha gýč, ale milý, že? Dôležité je to, čo je vo vnútri,“ rapotala.

„Iste, iste,“ prikývla zamyslene Valentína, ale potom, akoby svoje myšlienky hodila za hlavu a usmiala sa ako správna hostiteľka.

„Tak, nestojme pri dverách, poďme dnu,“ ukázala rukou do obývačky. Tentoraz ju mala upratanú. Ona upratuje asi iba na sviatky, pomyslela si Henrieta, ktorá zvykne upratovať aj každý deň a aj viackrát, keď treba. Niekedy vysáva už ráno o šiestej, čo sa nepáči susedom, ale keď chcú mať pokoj, nech si kúpia rodinný dom, no nie?

Henrieta si sadla do kresla a pôvabne si prekrížila nohy v modrých minišatách. Modrú má rada, lebo modrá je vždy dobrá. Modrá je farbou kvality, čistoty a bohatstva. Modrou, rovnako ako čiernou, nikdy nič nepokazí.

Tentoraz sa však trocha prerátala. Zabudla, že Tina má modrú sedaciu súpravu. Neuvedomila si, že keď si sadne do modrého kresla, celkom s ním splynie a Maroš sa bude na ňu dívať len ako na súčasť sedacej súpravy.

Nič to! Aj tak chcem byť dnes za nenápadnú, povedala si a do úst si vložila slanú tyčinku, hrubú asi ako Marošov palec... Alebo penis? snažila sa rozpomenúť a popritom ju pochytilo nutkanie predviesť s tou tyčinkou malé erotické predstavenie. Ale nie, dnes nie. Dnes ich nebude dráždiť.

Musí vydržať!

Na stolíku pred ňou boli ešte aj šunkové chlebíčky a v sklenom džbáne lacné sudové víno z trhu, tipovala. Valentína očividne trpela absenciou akejkoľvek invenčnosti, nielen čo sa kníh týka, ale aj pohostenia.

Oslava prebiehala približne tak, ako si to Henrieta naplánovala, takže sa jej podarilo správať sa slušne, skromne, nevtieravo. Prosto tak, že Valentína stratila ostražitosť, ak vôbec nejakú mala, a Maroš po Henriete hádzal skúmavé pohľady. Akoby jej neveril, že naozaj nič nesleduje a je len tak prirodzene príťažlivá a šarmantná.

Stále pozerala na hodinky a vravela, že sa nemôže zdržať dlho. Nik ju neprehováral, ako očakávala, tak sa po hodinke a pol zdvihla, že už musí ísť.

„Je mi to ľúto, ale mám ešte jedno stretnutie... Nedal sa odbiť,“ žmurkla na Maroša.

„Tak ho nenechaj čakať,“ odvetil a už aj otváral dvere. Bol dosť nervózny, či skôr nesvoj. Avšak Henrieta v jeho očiach zbadala niečo, čo poznala veľmi dôverne. Čo si zapamätala veľmi dobre.

Lesk!

Leskli sa mu oči presne tak, ako kedysi.

Tak sa na ňu díval vždy, keď mal na ňu chuť.

A to jej v tejto chvíli muselo stačiť. I keď jej očakávania boli oveľa, oveľa väčšie.

Žiadne stretnutie, samozrejme, nemala, pretože Alan sa akosi odmlčal. Stále sa vyhováral, že je zaneprázdnený, alebo že manželka čosi šípi a musia si dať pauzu. To sa Henriete prestávalo páčiť.

Z Marošovho domu odchádzala trocha rozhádzaná. Dalo by sa povedať roztúžená. Alan by povedal rovno, že nadržaná.

Niežeby bola nymfomanka ako Tina, ale sex nemala už celé tri týždne, ak nie viac.

A tak, len čo prišla domov, poslala Alanovi esemesku, zapla telku a čakala na odpoveď. Bola sobota večer, tak jej bolo jasné, že je doma s rodinou a že musí chvíľu počkať, kým pôjde vyniesť smeti, aby jej mohol zavolať.

Ibaže už skončil aj film, aj reklama, a žiadna odpoveď neprišla. To ju naštvalo. Riadne naštvalo. Kokot jeden lenivý, to mu už nestojím ani za jednu holú vetu?! Serem na jeho ženu, aj na jeho podarenú rodinku a zavolám mu! povedala si a tak aj urobila.

Zrušil ju!

Čo si to dovoľuje, hajzel?!

Zavolala znova.

Bol vypnutý!

Dopiče! Čo to má znamenať?!

Toto doteraz nikdy neurobil!

Otvorila si ružového Huberta na zlepšenie nálady. Sekt si nikdy neotvárala sama a ako tak lomcovala zátkou, pristihla sa pri tom, aké je to trápne. Že si musí otvárať sekt sama ako nejaká opustená chudera.

Odkopnutá milenka!

O tomto musím napísať! spomenula si, že píše bestseller a otvorila svoj malý biely notebook.

Písala ako divá, zúrivosť ju poháňala vpred a nadránom mala napísaných dokopy už šesťdesiat strán. Začínalo ju to dokonca aj baviť, a tak sa iba osprchovala a hneď pokračovala. Alana vo svojej knihe otrávila jedovatou hubou hneď v druhej kapitole, ktorú v ten večer napísala. Taká bola na neho nasraná. Otrava hubou sa jej videla ako najjednoduchší a najbezpečnejší spôsob, ako ho spratať zo sveta, a pritom neupadnúť do podozrenia. Veď koľko takých prípadov videla v televíznych správach a ešte nikoho neodsúdili ani len z neúmyselného zabitia.

Keď opisovala jeho utrpenie, ako sa v smrteľných kŕčoch zvíja pred ňou na zemi, prežívala skutočný duševný orgazmus!

Alan bol mŕtvy, bohužiaľ, len v knihe, a tak sa mohla naplno venovať Marošovi.

Splietala nitky príbehu, v ktorom si uvedomil, ako veľmi jej ublížil a ako chce všetko napraviť...

Opisovala vášnivú noc plnú neviazaného sexu tak vierohodne, až pri tom celkom zvlhla. Musela sa ísť znova osprchovať. Prúd vody zo sprchovej hlavice urobil prácu namiesto Maroša.

Lepšie ako nič!

Takto osviežená sa pustila do kapitoly, v ktorej Valentína náhle skoná na zlyhanie srdca. Takto elegantne sa jej zbavila. Nechcelo sa jej o Tine ani len písať, mala jej dosť v práci.

Plné zuby!

Nevedela sa dočkať, kedy pôjde na materskú. Najradšej by bola, keby porodila predčasne. Ale ona sa tešila dobrému zdraviu a bábätko v jej bruchu tiež. Doriti! Kto to má s ňou ešte celé dva mesiace, kým pôjde na materskú, vydržať?!

Ja teda nie! Nie, to sa nedá vydržať! Čo som nejaká masochistka?! vravela svojmu obrazu v zrkadle a potom usúdila, že nie, ona masochistka teda rozhodne nie je!

16.

V nedeľu večer, keď Henrieta zaspala nad svojím rozpísaným románom, ju zobudilo naliehavé zvonenie. Priložila si k uchu mobil, ale potom pochopila, že niekto zvoní pri jej dverách. Obliekla si župan a učesala vlasy, akoby tušila, že to bude niekto, na kom jej záleží.

Otvorila dvere a... A zatvárila sa, akoby ho už čakala.

Maroša!

Muža, na ktorého nedokázala zabudnúť.

Aj napriek tomu, že nemá veľký penis.

Malý, ale lenivý! smial sa Maroš vždy potom, ako ju pretiahol trikrát za sebou.

Toto jej preletelo mysľou, keď ho zbadala stáť pri svojich dverách. Spoteného a v dokrkvanej károvanej košeli. Vyzeral ako poľský murár, ktorý si len odskočil zo stavby po výplatu.

V tomto prípade tá výplata znamenala súlož. Aspoň Henrieta si to tak prečítala v jeho očiach. A tak ho vtiahla dnu a celkom ignorujúc fakt, že smrdí od potu, sa na neho prilepila ako leukoplast.

Maroš bol taký prekvapený, že sa ani nezmohol na odpor. Bodaj by, keď sa mu ten malý penis postavil do pozoru ako vojak pripravený na boj.

Henrieta ucítila jeho tvrdosť a zajasala. Po nekonečných hodinách písania, plných vyfantazírovaných sexuálnych hier, bola nedočkavá a skutočne nadržaná ako manželka väzňa odsúdeného za sexuálne delikty.

Maroš sa ani nestihol brániť a už bol v nej...

Ona si ho vybrala z nohavíc, ona si ho zasunula, ona sa o všetko postarala. Tak, ako to mal rád.

Dalo by sa povedať, že ho znásilnila.

Až na to, že on sa nebránil. Lepšie povedané, bránil sa len veľmi nepresvedčivo. Lebo ak má byť úprimný, odkedy je Tina tehotná, poriadne si nezakefoval.

A tak iba vzdychal a opakoval: „Nenávidím ťa, nenávidím, ty potvora!“

„Nenávisť má rôzne podoby, miláčik!“ povedala medzi bozkami Henrieta. Jej nenávisť mala rozhodne inú podobu ako tá Marošova.

Onedlho bolo po všetkom.

Po sexe aj po vášni.

V Marošovi zostal len pocit zlyhania a znechutenia.

„Toto sa nemalo stať, toto sa nemalo stať...“ opakoval dokola ako pokazený gramofón.

„Práveže sa to muselo stať!“ postavila sa do dverí Henrieta, rozhodnutá, že ho tak ľahko nepustí. „Bolo načase, aby si pochopil, že tvoje miesto je vedľa mňa a nie vedľa tej atrapy!“

Zhrozene sa na ňu pozrel.

„Tebe preskočilo?!“

Henrieta sa škrekľavo zasmiala, asi ako chorá vrana, a prstom ďobla do Maroša.

„Nie, mne nie! Ale tebe muselo preskočiť, keď si dal prednosť Tine predo mnou!“

„Tina je skvelá žena!“ zvolal na jej obranu.

„Pche! Skvelá?! Tá malá nymfomanka môže iba ak skvelo fajčiť, nič viac!“

„Henrieta, si vulgárna! Nemá to význam, pusti ma!“ chcel ju odsunúť.

„Ibaže ja mám na toho tvojho vrabčeka ešte chuť,“ prešla si jazykom po perách tak, ako to robia všetky ženy vo filmoch, keď chcú zviesť chlapa. „Vieš, čo sa vraví... Lepší vrabec v hrsti, ako holub na streche,“ uchechtla sa a hneď mu to aj názorne predviedla.

„Au! Čo robíš?!“ zjojkol, lebo Henrieta vo svojej vášni nepoznala mieru.

„Zvádzam ťa, ak si si nevšimol,“ prisala sa na neho ako pijavica bažiaca po krvi a Maroš si uvedomil, že nemá význam protirečiť.

„Všimol, všimol, kto by si to nevšimol... Ale sľúb mi, že Tina sa nič nedozvie,“ začal vyjednávať.

„Dobreee, mlč už!“ jednou rukou mu rozopínala nohavice, ktoré si len pred chvíľou obliekol, a druhou si dávala dole župan. Maroš mal pocit, že si vymenili úlohy – Henrieta sa správala ako chlap! Ale nemal čas rozmýšľať, či sa mu to páči, alebo ho to odpudzuje. Jazdila na ňom, akoby sa ho nevedela nabažiť a vykrikovala: „Pojeb ma, aach, áno, pojeb ma!

A on len ležal, držal a čakal, kým skončí. Ona. On nemal na ejakuláciu ani pomyslenie. Erekciu mal len silou vôle. Aj to iba takú polovičnú.

Po necelej polhodinke z neho konečne zliezla.

Maroš by si nikdy nepomyslel, že súlož môže byť utrpením. Ale potom, keď už sedel v aute, ďaleko od Henriety, napadlo mu, že to vlastne nebolo až také zlé. Vlastne to bolo niečo neobvyklé, nové a dokonca aj vzrušujúce – ak by jeho penis neobrábala Henrieta! Nie preto, že by nebola príťažlivá, lebo bola, ale na ženu mala v sebe až príliš veľa testosterónu. Taký pocit mal.

Keď otváral bránku svojho domu, zbadal v okne uplakanú Valentínu a hneď vedel, že je zle.

Veď spala ako zabitá, keď som odchádzal, vždy spí ako zabitá, tak prečo je hore? Ako jej vysvetlím, že sa v noci prevážam v aute? hútal cestou k domu.

Ale nič vysvetľovať nemusel.

Valentína už všetko vedela.

Od Henriety.

Tá beštia jej hneď, ako zavrel za sebou dvere, telefonovala.

Jeho žena stála pri okne, držala sa za brucho a pod sebou mala veľkú kaluž.

„Volaj stodvanástku,“ šepla a až potom sa zrútila na zem.

17.

Henrieta to musela urobiť.

Bolo to silnejšie ako ona.

Občas mala pocit, že sú v nej dve osoby. Jedna zlá, ktorá sa však vedela majstrovsky pretvarovať, a druhá ešte horšia, ktorá konala bez zábran a výčitiek svedomia, pretože bola presvedčená, že koná správne.

Aj teraz mala nutkavý pocit, že musí Tine okamžite zavolať, len čo Maroš vytiahol päty z jej bytu.

Mobil zvonil nekonečne dlho.

„Haló!“ ozvala sa Valentína ospalo.

„Čauko, Tinuška,“ pozdravila ju Henrieta zvesela.

„Čo je, čo sa stalo?“ opýtala sa so strachom v hlase.

„Volám ti, aby si sa nebála o Maroška, je v poriadku.“

„Kde je?“ Tina si až teraz všimla, že posteľ vedľa nej je prázdna.

„Už ide domov. Nechcelo sa mu z mojej postele, ale poslala som ho...“

„Maroš bol u teba?!“

Henrieta sa zachichotala.

„Srdcu nerozkážeš, ja som ho nevolala!“

„Neverím ti!“

„Prisahám!“

„Ty zmija!“

„Ale Tinuška... Tinuš? Si tam ešte?“

Mobil bol hluchý.

Nevadí. To najdôležitejšie, čo jej chcela povedať, už povedala.

Spokojne si ľahla do postele, ani sa neosprchovala. Chcela na sebe cítiť Maroša čo najdlhšie. Jeho pot jej nesmrdel.

O chvíľu zaspala spánkom spravodlivých. Zadosťučinenie ju hrialo lepšie ako paplón.

Snívalo sa jej o Marošovi, ako vyzváňa pri jej dverách, až sa na to zvonenie prebudila.

Mobil. Na displeji svietilo Kazimírovo meno.

„Haló!“ ozvala sa ospalým hlasom a nahlas zívla.

„Ty ešte spíš?!“ zahrmel.

„Už nie, vďaka tebe!“ odvetila sarkasticky.

„Vieš, koľko je hodín?“

„Šesť? A nevieš sa dočkať, kedy ma uvidíš?!“

„Deväť!“

„Čože?“

„Ani Valentína do práce neprišla... Čo ste boli spolu na nejakom žúre?“ opýtal sa nahnevane.

„Nie... Neprišla?“ zrazu ožila ako rybka hodená späť do vody.

„Neprišla a nedvíha mobil. Tak šmikaj...“

„Okej, hneď som tam.“

Valentína do práce neprišla ani neskôr a jej mobil bol hluchý. Asi už vybitý z toho, čo jej Kazimír toľko vyvolával.

A tak si Henrieta užívala celú kanceláriu konečne sama. Vôbec ju netrápilo, že Tina neprišla. V kútiku duše dúfala, že v pôrodnici bojuje o svoje dieťa tak, ako kedysi bojovala ona. Ona svoj boj prehrala, tak prečo by mala mať nejaká ludra väčšie šťastie? Ak Boh existuje, tak Tina potratí. Takto zvrátene premýšľala pri kávičke, ktorá jej dnes mimoriadne chutila. Pretože ona to za zvrátené nepovažovala. Na všetko mala svoj uhol pohľadu. Taký uhol, aký jej vyhovoval. Iba ten bol správny.

Vtom vošiel do kancelárie Kazimír. Henrieta si s nevôľou premerala jeho nízku postavu a zle vyžehlenú košeľu.

„Servus, darling,“ pozdravila ho a okamžite roztiahla ústa do milého úsmevu.

„Ahoj! Valentína ešte neprišla?“ rozhliadol sa.

„Nie... To vieš, s tehotnými ženami sú len problémy!“ sťažka si povzdychla. „Ale ona bola vždy nezodpovedná!“

„Ale, no taaak, trocha empatie by ti nezaškodilo, zlato! Veď aj ty budeš raz tehotná,“ usmial sa na ňu prívetivo.

Zazrela na neho, ale nič nepovedala. Nebude mu vešať na nos, že ona už nikdy neotehotnie. Ešte by sa potešil, že môže ísť naplno a dral by sa jej do postele.

Aj tak to mal v pláne. Začínal byť už skutočne netrpezlivý. Henrieta ho iba naťahovala ako hračkárske autíčko. Otočila kľúčikom, naštartovala a potom zastavila ako policajt, ktorý chce pokutovať vodiča za prekročenú rýchlosť.

Už mal toho dosť!

Prikročil odzadu k jej kreslu a schmatol ju za prsia. Chcel využiť príležitosť, že sú sami. Henrieta sa strhla, vyskočila z kresla, toto nečakala.

„Čo je, zlato?“ zafunel jej do ucha.

„Nič, nič... Len vieš, v práci... Čo ak niekto vojde?“

„Hm, máš pravdu, ale v tom obtiahnutom pulóvriku si taká sexi! Kto to má vydržať?“

„Ty,“ žmurkla na neho. „Hádam sa nechceš zaradiť medzi tých nadržaných úchylákov, čo ženy obťažujú v parku?“

„Prosím ťa, bejby, čo si o mne myslíš?!“ napravil si kravatu, vypol hruď a stiahol brucho. „Cez víkend budem slamený vdovec,“ dodal významne a zahľadel sa jej do očí.

Dlho nevydržal. Pohľad mu skĺzol nižšie, na jej prsia, ktoré ho neuveriteľne priťahovali. Na rozdiel od jej očí. Lebo Henrietine oči boli také akési nepriestrelné. Meravé ako oči kobry.

„Cez tento víkend?“ hrala sa s príveskom na dlhej retiazke a uvažovala, že tentoraz sa sexu už asi nevyhne.

„Nie, až ten ďalší, ale už sa neviem dočkať... Tak si to, prosím ťa, zariaď, áno? Preto ti to vravím v predstihu, aby si zas nemala nejaký syndróm!“ pozrel na ňu s obavami.

„Nie, nieee,“ zasmiala sa, „teším sa!“

„Porozmýšľaj, kam by si chcela ísť,“ povedal už vo dverách. „Aha, a keď sa objaví Valentína, nech príde za mnou,“ dodal ešte a zavrel dvere.

A Henrieta začala usilovne premýšľať...

18.

Valentína v ten deň ani v nasledujúce do práce neprišla.

Henrietina tajná túžba sa naplnila – Tina o svoje dieťa prišla.

Prvé tri dni fungovala iba pomocou upokojujúcich liekov.

Ďalšie tri dni, keď jej dávku liekov znížili, preplakala.

Až potom začala aj uvažovať.

Prečo sa to muselo stať?

Kto je na vine?

Ona sama? Jej telo, ktoré ju zradilo?

Alebo Maroš, ktorý nebol doma, keď ho najviac potrebovala?

Lebo bol v posteli s Henrietou!

Hm, Henrieta...

Už v Lúčnici nebola k nej veľmi priateľská.

Ani potom, keď spolu ležali v nemocnici.

A ani vtedy, keď ju stretla na chodbe vydavateľstva.

V jej očiach sa zračilo niečo zlovestné...

A ako sa sama pozvala k nim domov – asi aby mohla zvádzať Maroša.

Tine začínalo všetko dochádzať.

Všetko do seba logicky zapadalo.

Príčiny a dôsledky.

Maroš bol zo straty dieťatka rovnako nešťastný ako ona, ale on nemohol nariekať. On iba tíško plakal, keď si myslel, že ona spí.

Denne ju stokrát prosil o odpustenie. Všetko jej chcel vysvetliť, ale ona to nechcela počuť. Bála sa, že by ju to ranilo ešte viac. A viac bolesti by už neuniesla.

„Choď preč! Choď si za ňou, keď ju miluješ,“ povedala mu pri raňajkách flegmaticky, keď si predtým dala svoju tabletku. Už iba jednu.

„Láska, čo to hovoríš?! Ja nemilujem ju, ja milujem len a len TEBA!“ vzlykal, ale ona mu neverila.

Začínala tušiť, že jej kamarátka a kolegyňa, o priazeň ktorej sa vždy snažila, ju nenávidí. A mala prečo! Veď ju opustil muž, ktorého milovala. A opustil ju kvôli mne! Henrieta mi to nikdy neodpustí! vyčítala si Valentína. Cítila sa vinná.

A teraz dostala trest, ktorý si zaslúži.

Teraz musí pykať.

Nie, nemá právo byť šťastná. Nemá právo držať Maroša pri sebe. Lebo patri jej, Henriete.

Do práce prišla zmierená s tým, že Henrieta bude podkopávať nielen jej duševné zdravie, ale aj jej pracovnú pozíciu. Bola pripravená trpieť. Každý odsúdenec si predsa svoj trest musí odsedieť vo väzení. Pre ňu sa väzením stala kancelária, ktorú musí zdieľať s Henrietou.

Otvorila dvere so submisívnym výrazom v tvári a uvidela rozžiarenú tvár svojej nepriateľky.

„Vitaj, Tinuška!“ privítala ju Henrieta nadšene a vrhla sa jej okolo krku.

„A... ahoj,“ koktala udivená Tina. Toto nečakala. Toto jej neprišlo na um ani náhodou.

„Už si mi tu chýbala, bola som bez teba ako bez ruky,“ pokračovala v uvítacom nadšení, ktoré pôsobilo skutočne presvedčivo. A Valentína nevedela, či sa smie tešiť, alebo sa mať na pozore. Tabletky včera vysadila už celkom, a tak začínala rozmýšľať pragmatickejšie. Jej myseľ už nebola ovplyvnená farmaceutikami.

„Naozaj?“ opýtala sa neutrálne.

„Naozaj!“ usmiala sa Henrieta tak milo, že jej takmer uverila. V hlave sa jej začalo rojiť množstvo myšlienok: Budem sa musieť porozprávať s Kazimírom, aby som bola aspoň trocha v obraze, čo sa udialo, kým som tu nebola. Henrieta mi iste povie len to, čo uzná za vhodné ona a tie najdôležitejšie veci zamlčí, aby bola ona za múdru a ja za sprostú! začínala byť jasnozrivá. Po vysadení utlmujúcich liekov jej mozog akoby chcel dobehnúť zameškané a pracoval na dvesto percent.

„Tinuška, je mi veľmi ľúto, čo sa stalo... Nik nemohol vedieť, že práve vtedy, keď Maroško na chvíľku odbehne, sa stane niečo také...“ hľadala slová, držiac Tinu za ruku. Cítila, ako sa jej chvela.

„Prosím ťa, nespomínajme to už, chcem zabudnúť,“ vymanila si ruku. Tá Henrietina bola tvrdá a nepoddajná ako ruka chlapa.

„Samozrejme, jasné, jasné!“ pritakávala Henrieta. Bola rozhodnutá Tine vychádzať v ústrety. Bola to súčasť jej taktiky.

Kazimír bol už takmer spracovaný. Ten spoločný víkend jej dosť pomohol, i keď sa musela v posteli premáhať. Starý chujko však vrnel blahom a nič si nevšimol. Ani to, že tie dva orgazmy zahrala lepšie ako profesionálna prostitútka.

19.

Kazimír sedel nad nejakými zmluvami, čítal ich, ale vôbec nevnímal, čo sa v nich písalo. Neustále musel myslieť na Henrietu. Presnejšie povedané – na Henrietu v posteli. Takú dračicu ešte nemal. Ani také pevné, veľké kozy v rukách ešte nedržal. Pri tej spomienke dostal obrovskú chuť strčiť si ruku do nohavíc a masturbovať. Jeho penis bol už pripravený. Preboha, len nech niekto teraz nepríde! zhrozil sa. Vzal zo stola veľký fascikel, zakryl si ním vydutý rozkrok a trielil na toaletu.

Dokelu, Valentína! zahromžil v duchu, keď ju zbadal, ako vyšla z kuchynky na chodbu.

„Dobrý deň, pán riaditeľ, práve som sa chystala za vami...“

„Aha, aha, no dobre, hneď prídem!“ koktal celý červený v tvári a rýchlo pokračoval smerom na pánske záchody.

Valentína za ním udivene pozerala a potom si pomyslela, že má asi hnačku. Ale načo si berie na záchod fascikel? krútila hlavou.

O päť minút vyšiel vážený pán riaditeľ zo záchodov so spokojným úsmevom na tvári. Bez fascikla. Až pred dverami kancelárie si spomenul, že ho nechal ležať na zemi vedľa misy. Mal šťastie, toalety boli prázdne, a tak si mohol pri „tom“ aj zavzdychať.

Až teraz bol pripravený prijať Valentínu a opatrne jej naznačiť tú nepríjemnú správu.

Tina vošla do jeho kancelárie s novým elánom. Posledné dni síce neboli práve najlepšie, pravdupovediac, boli hrozné, ale brala to ako skúsenosť. Nepríjemnú skúsenosť, ktorou si musí prejsť každý aspoň raz v živote, aby potom mohlo prísť to lepšie, to pozitívne, ktoré toto zlé obdobie vykompenzuje. Verila na rovnováhu v živote, vo vesmíre aj vo svojej duši.

Mala plán, ako ušetriť vydavateľstvu peniaze, ktorý Kazimírovi chcela hneď aj predostrieť. Skrsol jej v hlave za tých päť minút, keď na neho čakala.

„To znie síce veľmi dobre, Valentínka, ale... ale sú tu isté problémy, ktoré sa vyskytli počas vašej neprítomnosti,“ prerušil ju po úvodných vetách.

„Aj o tom som sa chcela s vami porozprávať, lebo viete, nemám nič proti Henriete... v práci, ale ona niekedy zabudne povedať a urobiť veci, ktoré môžu byť dôležité. Nevravím, že úmyselne, ona je prosto taká rozlietaná, tak som chcela...“

„Musím vás zastaviť, Valentínka,“ poškrabal sa po brade Kazimír, „Henrieta je veľmi šikovná a ja som s ňou maximálne spokojný,“ povedal a myslel to úprimne. Iba nespomenul, že je s ňou spokojný predovšetkým v posteli. V práci bola Henrieta síce tiež šikovná, ale lajdáčka, nedalo sa na ňu spoľahnúť. Tina mala pravdu.

„Veď dobre...“ chcela namietať, ale zasekla sa. So zvrašteným čelom premýšľala, či má význam ďalej pokračovať. Riaditeľ bol Henrietou očividne ovplyvnený. „Tak ja idem radšej pracovať,“ rozhodla sa, „čaká ma kopec práce,“ dodala vstávajúc zo stoličky. Trocha sa zapotácala. Akoby si hneď zrána hrkla niečo ostrejšie, pomyslel si Kazimír. Valentína si všimla jeho skúmavý pohľad, a tak mu vysvetlila: „Mám problém s tlakom, ale len ráno!“

Pravda bola taká, že si skutočne hrkla trocha koňaku. Bála sa, že bez tabletiek to nezvládne.

„Valentínka, chcel som vám ešte čosi povedať, ale vidím, že nie ste celkom vo forme, tak inokedy,“ usmial sa na ňu so súcitom. Henriete síce sľúbil, že to s ňou čo najskôr porieši, ale on predsa nie je žiadny bezcitný netvor. Všetko chce svoj čas.

Valentína vošla do kancelárie so zvesenými kútikmi, vyzerala, že sa každú chvíľu rozplače. Henrieta sa pri pohľade na jej nešťastnú tvár potešila – Kazo zrejme splnil, čo jej v posteli sľúbil.

„Čo sa tváriš, akoby ťa mučili?“ opýtala sa jej so smiechom, akože žartuje a nevie, čo je vo veci.

Tina neodpovedala. Sadla si za stôl a zapla počítač.

„Kde si bola?“ dobiedzala Henrieta. „U riaditeľa na koberčeku?“

Valentína na ňu zazrela. Málokedy sa mračila, ale keď už, tak to stálo za to. Domyslela si, že Henrieta s riaditeľom niečo kujú. Niečo nekalé.

„Bola som si trocha pokecať, že čo je nové a tak,“ povedala napokon.

„A? Dozvedela si sa niečo?“

„Nič zaujímavé, iba to, že si dobrá v posteli,“ vyletelo zrazu z jej úst neplánovane to, čo si myslela.

„Čo? Čo, čo... To povedal?“ zakoktala sa Henrieta a začala si obzerať nechty. „Neverím!“ dodala, keď skončila s prehliadkou svojej dokonalej manikúry.

Valentína mykla plecom. Podľa toho, ako to Henrietu vyviedlo z konceptu, bolo jasné, že je to pravda. Vôbec ju to však nepobúrilo, ale naopak potešilo. Že tá kurva sa neupriamila iba na Maroša.

A potom sa zháčila. Nikdy o Henriete tak neuvažovala, vždy ju obdivovala, chcela byť ako ona...

A zrazu, že kurva?

Áno, je kurva, je to len kurva! presviedčala samu seba, dívajúc sa na monitor a na maily, ktoré pribudli, odkedy tu nebola. Bolo ich dosť veľa. A všetky boli prečítané, vybavené. Zdá sa, že vydavateľstvo sa zaobišlo aj bez nej.

Bez nej!

A vtedy jej to docvaklo. Čo jej asi chcel riaditeľ povedať.

V tom istom momente do nej vošla obrovská zlosť.

Ja som vydavateľstvo postavila na nohy, keď bolo na dne. Vďaka mne je teraz úspešné a ten starý trtko ma chce poslať preč kvôli nejakej nadržanej kurve?! Kvôli nejakej pomstychtivej potvore bez chrbtovej kosti?! začínala pomenúvať veci a osoby pravými menami. Zatiaľ iba v duchu.

20.

Henrieta vpálila do riaditeľovej kancelárie ako víchrica a postavila sa pred Kazimíra s výrazom, ktorého sa zľakol. V zlosti vyzerala ako ježibaba.

„Vraj si Tine povedal, že som dobrá v posteli?!“ zaškriekala a on sa zasmial.

„Čože?“

„Povedal?!!

„Veď je to pravda, či nie?“ naťahoval ju.

„Dobre, ale načo také veci vravíš Tine? Čo je ona tvoja bútľavá vŕba, či čo?!“

„Upokoj sa, zlatko, nič som jej nepovedal.“

„Ani to, čo si jej mal povedať?!“ dala si ruky vbok.

„Ani to... Chcel som, ale bola taká nešťastná, nemal som srdce...“

„Ešte sa nad tou chuderou rozplač!“

„Nedramatizuj, veď jej to poviem, hneď, ako sa dá trocha dokopy... Buď k nej milá a pôjde to rýchlejšie!“

„Tina nestojí o to, aby som k nej bola milá!“

„Tak už to tých pár dní vydrž, zlatko,“ povedal prosebným hlasom.

Henrieta na neho pozrela zvrchu a s opovrhnutím. Potom sa otočila na opätku a treskla dverami.

„Kokot!“ uľavila si, ako mala vo zvyku.

Asistentka Anička, ktorá práve prichádzala, len pokrútila hlavou a vošla do kancelárie. Spomenula si, ako ona kedysi trieskala dverami. Ale to bolo už dávno, už má svoj vek, a tak musí držať hubu a krok. Musí súhlasiť s tým, čo sa páči riaditeľovi. A jemu sa páčia romantické telenovely. Iba občas sa jej podarí pretlačiť niečo normálne, čo rady čítajú emancipované, moderné ženy.

Aj teraz prišla s jedným rukopisom na schválenie, ktorý bol aj na jej vkus až príliš realistický. Vedela, že Kazimírovi sa nebude páčiť, ale všetky rukopisy, ktoré prešli jej výberom, musela s ním prekonzultovať. Ani ona nebola celkom presvedčená, že je práve tento rukopis vhodný na vydanie, bolo v ňom veľa nedostatkov, ale čítal sa neuveriteľne ľahko a štýl bol vtipne ironický. Taký mala najradšej. A dobrých rukopisov, ktoré nevyžadovali rozsiahle úpravy, bolo žalostne málo.

Položila rukopis na stôl a povedala: „Toto nie je tvoj štýl, asi nebudeš súhlasiť s vydaním, ale keby som sa s tým pohrala, nemuselo by to byť zlé, téma je celkom zaujímavá...“

Kazimír sa začítal a Anička podľa výrazu jeho tváre hneď vedela, že to zamietne.

Po troch minútach čítania rukopis odsunul so slovami: „Príšerné! Hoď to do koša!“

A Anička bez slova poslúchla.

Henrieta sa nevedela dočkať, kedy dostane odpoveď. Poslala rukopis mailom pod pseudonymom. Až taká bola presvedčená, že je skvelý. Nechcela byť taká chudera ako Tina, ktorá využila, že pracuje vo vydavateľstve. Keby svoj rukopis poslala inam, iste by ho hodili do koša. Ten Tinin.

Ten môj sa stane bestsellerom! fandila si.

Neubehol ani týždeň a Henrieta dostala takúto odpoveď:

Ďakujeme, ale máme veľa rukopisov, ktoré nám vyhovujú viac, a preto sme Váš rukopis do nášho edičného plánu nezaradili.

Henrieta najprv zbledla a potom od zlosti očervenela. Piča! Piča jedna vypelichaná! Čo tá vie, ktorý rukopis je dobrý?!! Hovno vie! A ten starý trtko nemá ani šajn o tom, čo chcú čítať ženy. Budem to musieť zobrať do vlastných rúk! rozhodla sa a hneď na druhý deň ráno razantne zaklopala na dvere Kazimírovej kancelárie.

„Ááá, vitaj, zlatko! Práve som ti chcel zavolať, zajtra po práci mám hodinku čas,“ žmurkol na ňu ako starý kocúr z komiksu.

„A čo?! Mám teraz vyskakovať od radosti?“ neodpustila si sarkastický tón.

„Mohla by si, rád sa dívam na skáčuce kozičky,“ poškrabal sa v rozkroku. Pri predstave natriasajúcej sa Henriety pocítil šteklenie.

„Ale... kvôli inému som prišla. Moja kamarátka poslala do nášho vydavateľstva rukopis, ktorý ja považujem za unikátny, tak som sa prišla opýtať, či si ho už videl,“ povedala tónom, akože o nič nejde.

„Ako sa volá?“

„Brigita Fábry.“

„Rukopis!“

„Láska na život a na smrť.“

„Jáj, včera som ho mal v rukách, príšerné! Už je v koši, prepáč! Keby som vedel, že to písala tvoja kamarátka, tak by som sa vyjadril inak.“

Henrieta zaťala zuby a narátala do dvadsať. Až keď ju prešla prvá vlna zlosti, povedala:

„Práve to som nechcela. Nechcela som jej robiť protekciu, pretože ten rukopis ju nepotrebuje. Poviem jej, nech ho pošle znova, zrejme ťa pri hodnotení ovplyvnila tá piča Anička.“

„Miláčik, kroť sa!“ dovolil si ju napomenúť.

„Kazík, budem úprimná... Anča má už svoje úspešné roky za sebou, jej názory sú nemoderné, čo bolo kedysi dobré, dnes už nik nečíta. Prosto, mal by si ju prepustiť!“

„Aj ju? A kto mi tu ostane?“

„Predsa ja!“ vypla sa. Na tento rozhovor si obliekla bielu blúzku so slzou, ktorá odhaľovala čiarku medzi prsiami.

Kazimírov pohľad spočinul tam, kde chcela.

„To dúfam... Chceš povedať, že ty by si zvládla všetko sama?“ opýtal sa, ale mysľou bol pri jej prsiach. Rozmýšľal, či je tá slza dosť veľká pre jeho ruku, či by ju do nej vopchal bez toho, aby sa musel trápiť s gombičkou, ktorá ju zatvárala.

„Pochybuješ o mojich schopnostiach?!“ opýtala sa s prísne zovretými perami. Dalo jej veľa námahy, aby sa nerozkričala a nespravila mu hysterický výstup.

Ako si dovolil odmietnuť JEJ rukopis?!

Hádam si nemyslí, že s ním bola v posteli pre jeho pekné oči a tvrdý penis. Mimochodom, radšej by bola, keby bol mäkký.

„Nie, tvoje schopnosti sú neprekonateľné,“ opäť sa poškrabal v rozkroku, až Henrieta začínala mať dojem, či nemá nejakú kožnú chorobu. Brr, striasla sa, azda ju nenakazil?!

„Hovoríme o práci, dúfam!“ vyštekla.

„Aj o práci,“ usmial sa a konečne svoj pohľad presunul z jej pŕs na stôl a potom na kôš vedľa stola. „Počkaj...“ vyťahoval z neho akési papiere, „ešte mám ten rukopis tu,“ položil dokrkvané papiere na stôl. „Okrem toho, že je príšerný, ešte má aj málo strán!“ všimol si až teraz.

„To predsa nie je žiadny problém, dáme veľké písmená, dôchodkyne sa potešia,“ zasmiala sa.

„Neviem, neviem...“ krútil hlavou Kazimír.

„Kazík, prečítaj si ho ešte raz, tentoraz poriadne, a zmeníš svoj názor. Určite!!!“

„Uvidím, zajtra ti poviem,“ povedal zamyslene. Niečo mu tu nesedelo.

„Okej, idem pracovať, pá!“ odplávala k dverám krútiac zadkom a len čo ich za sebou zavrela, nahlas zahrešila: „Pojeb sa, idiot!“

Možno to pán riaditeľ aj počul, ale vôbec jej na tom nezáležalo. Dokonca chcela, aby to počul. Nech vie!

21.

Henrieta sa po ceste domov zastavila v malom obchode. Nešla tam s cieľom nakupovať, ale vyliať si zlosť. Na hocikoho.

Schytal to vetchý starček, ktorý sa jej šuchtal pod nohami. Keď sadala do auta, videla, ako sa drží za srdce a nejaká žena vedľa neho držala mobil pri uchu – asi volala záchranku. Aj jej ho prišlo trocha ľúto, ale čo! Veď je starý, tak či tak čoskoro umrie! Aspoň to bude mať rýchlo za sebou, ospravedlnila sama pred sebou svoje správanie. Vlastne by jej mal byť vďačný za rýchlu a takmer bezbolestnú smrť! Veď koľkí skončia rukou vraha pre pár eur, alebo v ústave, kde v bolestiach umierajú pomalou smrťou. Denne je to v správach, vravela si s čistým svedomím. Mala neuveriteľnú schopnosť všetko obrátiť vo svoj prospech a nikdy sa necítila byť vinná. Práve naopak, všetci boli na vine, okrem nej.

Sedela pred notebookom a znova si čítala svoj rukopis. Sem-tam sa nahlas zasmiala, prišlo jej veľmi vtipné, čo napísala, a po dvadsiatej strane usúdila, že v ňom netreba nič upravovať, lebo je dokonalý. A kto to nepochopil, ten je debil!

Nech sa Kazo len opováži povedať niečo iné. Hneď zájde za jeho manželkou, ktorej fotku má v rámčeku na stolíku. Je podobný typ ako Tina. To stačilo, aby bola Henriete nesympatická, takže by celkom rada za ňou zašla a porozprávala jej, aký je Kazík v posteli a čo vykrikuje pri ejakulácii.

„Haha, vážený pán riaditeľ, ale pri sexe sa správa ako zviera. Jeho manželka o tom iste nemá ani potuchy!“ zhovárala sa sama so sebou. „Zatiaľ si ju nechám v zálohe, nech si sníva svoj sen o šťastnej rodinke a vernom manželovi!“

Klikla na stránku „Nikolaj“, už tam dlho nebola, asi tri dni. A Tine treba zase napísať nejakú recenziu.

Keď zbadala nové kladné ohlasy na jej knihu, mala chuť opľuť monitor. Veď je to jasné ako facka, že si to píše sama! Komu by sa už mohla páčiť taká zlátanina?!

A tak im to tam vysvetlila. Že keby autorka nemala kontakty, tak tento brak nik nevydá. Že si píše sama pochvalné recenzie. Že celá jej početná rodina a všetci známi nakúpili tento brak, aby sa autorka dostala do knižného rebríčka. Že celý „úspech“ tejto knihy je umelo vytvorený a autorka je jedna neschopná babráčka...

Hneď jej bolo ľahšie na duši.

Až potom si spomenula na Maroša. Že už mu dlho neposlala žiadnu správu. Naposledy včera nadránom, lebo nemohla spať. Večer mu poslala niekoľko esemesiek, ako ho miluje, ako jej chýba a že ho k Tine už nič neviaže. Keď jej nič neodpísal, otvorila si víno, a keď mala v sebe už asi pol litra, detailne mu opísala, ako by si to s ním rozdala.

Nereagoval, a tak mu nadránom, keď už bola v nálade, poslala „selfie“. Pózovala na fotke takmer nahá, s roztiahnutými nohami a s rukou medzi stehnami. Bola si istá, že na toto už Maroš zareaguje. Aj keď nie hneď, ale na druhý deň určite. Najprv bude so sebou bojovať, ale napokon neodolá. Veď ktorý chlap by odolal pri pohľade na nohy do véčka?

Ale milý Maroško akosi nechodil, nereagoval, a tak mu napísala:

Čakám ťa, láska, moja cicuška je už pripravená.

Pozrela sa na hodinky. Bolo desať minút po desiatej. Ak nepríde do polnoci, má po chlebe. Zničí jeho aj Tinu!

A potom si spomenula aj na Alana. Odvtedy, ako prišiel za ňou Maroš, na neho pozabudla. Mala by zistiť, čo nové.

A tak tú istú správu poslala aj jemu. Alan chodieva spať až po polnoci, iste si ju prečíta. Držala mobil v ruke a čakala. Bola si istá, že jej odpíše aspoň on.

Po polhodine začala byť nervózna. Otvorila si druhú fľašu vína. Vedela, že by nemala piť, lebo potom koná pudovo, bez rozmyslu. Nevie sa ovládať. Ale boli situácie, keď mala na alkohol prosto chuť a dopriala si. Ako aj teraz.

Mobil konečne pípol. Správa od Alana.

Prepáč, nemôžem, ja sa ti ozvem, až sa bude dať.

Kokot jeden zbabelý! Koľko sa nevideli? Mesiac? Dva? Či dokonca tri? Prestala to rátať. A on napíše, že nemôže?! Mal by byť šťastný, že sa ozvala. Alebo aspoň nadržaný! Hajzel!

Bola do krvi urazená, a tak mu odpísala: Prepáč, omyl, to nepatrilo tebe.

Keby videla Alana, ako si vydýchol, bola by urazená ešte viac. Zúrila by a kula pomstu. Našťastie pre Alana, Henrieta sa sústredila na Maroša.

Mala chuť mu zavolať, počuť jeho hlboký, rozvážny hlas.

A čo ti v tom bráni? opýtala sa samej seba.

Nič! hneď si aj odpovedala a stlačila rýchlu voľbu.

Maroš práve sladko zaspal po dobrom sexe, aký si s manželkou už ani nepamätal, keď mu zazvonil mobil. Zabudol ho vypnúť. Ani sa nemusel pozrieť na displej, vedel, kto volá. Rýchlo prijal hovor, aby zvonenie nezobudilo aj Tinu.

„Už spíme!“ povedal nahnevane a prerušil spojenie.

„Zas Henrieta?“ otvorila oči.

„Kto iný volá o polnoci, ak nejde o život?“

„Len tá...“ zívla.

„Piča!“ dokončil Maroš a Valentína sa spokojne usmiala. Nemala rada, keď Maroš hrešil, ale teraz to sadlo ako riť na šerbel.

Už pred ňou nič netajil. Ukázal jej aj tie správy. Najprv bola naštvaná, ale potom sa na tom už spoločne smiali.

„Ona je šibnutá!“ krútila hlavou Valentína.

„A kvalitne!“ dodal so smiechom Maroš. Henrietino správanie spôsobilo, že ho prešla všetka chuť na sexuálne radovánky a Tina pochopila, že Maroš je v tom nevinne.

Pochopila aj to, že Henrieta nie je žiadna kamarátka, ale pomstychtivá sokyňa. A povedala si: Ako sa do hory volá, tak sa z nej ozýva. Bude bojovať rovnakými zbraňami ako Henrieta. A bola by hlúpa, keby jej Maroša len tak ľahko prenechala. Už dávno si sex tak neužívala ako dnes večer. Keď pochopila, že sex je silná zbraň.

Bola by hlúpa, keby o svoju pozíciu nezabojovala. Či už v manželstve, alebo v práci.

Henrieta je síce silná súperka, ale ja nie som o nič slabšia! povedala si Valentína. Nevedela, že Henrieta je nielen silná, ale aj nebezpečná súperka.

22.

Henrieta držala v ruke mobil a neverila! Aj Maroš ju zrušil?!

„Vyjebanec vyjebaný!!!“ uľavila si a treskla mobil o zem. Našťastie na koberec, takže sa nerozbil, len rozpadol. Ale jej to bolo v tej chvíli jedno. Čo tam po mobile, keď sa cítila ako rohož, do ktorej si všetci utierajú zasvinené topánky.

Od jedu nedokázala zaspať a do rána bieleho kula plán pomsty. A taká nevyspatá, zato plná nenávisti, prišla do práce. V takomto stave sa nedokázala pretvarovať tak ako inokedy. Vošla do kancelárie bez pozdravu. Valentína len zdvihla oči od monitoru. Práve si prečítala novú „recenziu“ jej knihy. Už nemala pochybnosti, že autorkou všetkých tých nenávistných a urážlivých hodnotení je Henrieta.

Napodiv jej odľahlo, lebo všetko pochopila. Problém nebol v nej ani v jej knihe, ale v Henriete.

„Práve čítam ďalšiu jedovatú recenziu na moju knihu,“ zasmiala sa.

Henrieta pristúpila k počítaču, aby si prečítala, čo tam napísala, a zasyčala: „Na tvojom mieste by som sa nesmiala!“

„Prečo? Veď je jasné, že to píše nejaká psychopatka. Tieto nezmysly predsa nemôže brať nik vážne,“ prstom ukázala na recenziu.

„Ty si psychopatka!“ skríkla Henrieta a hodila kabelku na stoličku tak silno, až sa prevrátila. „Tá žena píše pravdu! Prepáč, Tina, ale to je také úbohé, písať si pochvalné recenzie na vlastnú knihu!“

„Asi ti budem zbytočne vysvetľovať, že ja som žiadne recenzie nepísala... Ale asi som mala, lebo tento hnoj by nemal zostať nepotrestaný!“ povedala bezradne.

Spočiatku jej bolo z toho do plaču, potom do smiechu, potom sa snažila tie urážky a útoky nečítať, ale teraz si povedala, že to nenechá len tak!

„Henrieta, viem, že všetky tie hnusné urážky si písala ty, len nechápem prečo?!“

„Valentína, tebe jebe?!“ zrevala na ňu Henrieta, lebo neznášala pravdu. Nepríjemnú pravdu o sebe! Vtedy sa z nej stávala vulgárna hysterka. „Ešte raz povieš takú kokotinu, tak poletíš odtiaľto aj so stoličkou! Dopiče! Ja som nič nepísala! NIKDY a NIKDE!!! Mne je tvoja kniha ukradnutá!“ dušovala sa tak rozčúlene, že azda tomu v tej chvíli aj sama uverila. Že to nepísala ona.

Možno to písalo jej druhé JA, ktoré ale v tejto chvíli čušalo ako voš pod chrastou a tvárilo sa, že neexistuje.

Valentína sa na ňu neveriaco dívala. Takže toto je jej pravá tvár?! uvedomila si s hrôzou. Nezmohla sa na slovo.

A Henrieta na jej odpoveď ani nečakala. Buchla dverami, až vypadol kľúč zo zámky a ona nadskočila na stoličke, z ktorej ju chce Henrieta vyhodiť. Už o tom nemala ani najmenšiu pochybnosť. Ak ju doposiaľ Kazimír aj chránil, teraz už nebude. Henrieta sa o to postará. Iste išla za ním a ktovie, čo mu narozpráva...

Tak aj bolo. Henrieta sa vrútila do jeho kancelárie už nie ako víchrica, ale ako uragán. Kazimír sa inštinktívne skrčil, aby prečkal, kým tento uragán menom Henrieta prehrmí.

„Kazo! Okamžite napíš tej babráčke výpoveď. Tu a teraz ju predo mnou podpíše!“ ťukala prstom do stola.

„Čo sa stalo, miláčik?“ chcel byť nežný, aby sa upokojila.

„Robí zlé meno vydavateľstvu, ohovára ťa v médiách! Daj jej okamžitú výpoveď!“ soptila.

„Ale na to musím mať dôkaz, láska,“ opatrne namietol.

„Dôkaz nájdeme, a keď nenájdeme, tak ho vyrobíme!“

„No, neviem...“ váhal. Toto sa mu prestávalo páčiť.

„Nevieš? Mám zavolať tvojej manželke?“ ukázala na fotku v rámčeku, ktorá mala na riaditeľskom stole čestné miesto a Henrieta, kedykoľvek jej na ňu padol zrak, mala sto chutí ju z toho rámčeka vytrhnúť a dať si tam svoju. Ani nie preto, že by chcela byť Kazimírovou manželkou, ale preto, že chcela byť na čestnom mieste. Jej fotka by tam iste pasovala viac ako fotka tej kreatúry!

„Dobre, dobre, upokoj sa, prosím ťa, výpoveď nie je problém,“ zľakol sa riaditeľ, „ale tú okamžitú by mohla napadnúť... Najprv vyrob ten dôkaz a potom môžem konať,“ snažil sa ju presvedčiť pádnymi argumentmi.

Kazimír sa ešte pred chvíľou tešil na hodinku plnú vášne a perverzného sexu. Jeho žena dnes ide s deťmi k lekárke na očkovanie, takže môže prísť domov trocha neskôr. Inak ho vždy čakáva s pohľadom upretým na hodiny a pri každej príležitosti pripomína, že deti potrebujú aj otca. Výhovorky typu – mám veľa práce, prídem neskôr, jeho žena neakceptuje. Iba ak pred Vianocami. Vie, že vtedy to môže byť aj pravda.

Kazimírovi takýto vojenský režim doteraz neprekážal, ale odkedy pozná Henrietu, teší sa z každej ukradnutej hodinky ako nadržaný pubertiak.

Aj teraz sa tešil.

Asi zbytočne.

Henrieta nemala na sex ani pomyslenie, lebo ju kvárila Tinina výpoveď.

Hrýzla si pery a tuho premýšľala.

„Tak dobre,“ povedala napokon blahosklonne. Najväčšia zlosť ju už prešla. „Ja už niečo vymyslím...“

Kazimír sa šťastne usmial. V naivnej viere, že najhoršie má už za sebou a teraz ho čaká už len vzrušujúca hodinka s Henrietou, kľačiacou pred ním na kolenách.

„Aj dnes niečo vymyslíš?“ opýtal sa dvojzmyselne.

„Aj hneď!“

„Ale ja mám na mysli tú hodinku, čo som ti včera spomínal,“ pripomenul jej, lebo ona bola mysľou očividne inde.

„Akú hodinku?“ vyvalila na neho oči.

„Zamkneme sa tu? Rozdáme si to v kancelárii?“ oblizol si slinu.

„Ahá!“ svitlo jej. „Kazík, myslíš ty aj na niečo iné ako na sex?!“

„Pri tebe sa inak nedá,“ povedal, mysliac, že jej tým polichotí.

„Takže ja som dobrá len na sex?! To si chcel povedať?!!“

„Nie, nieee, ty si dobrá na všetko,“ pokračoval v komplimentoch, s vidinou svojho penisu v jej perverzných ústach.

Až vtedy si Henrieta spomenula, že za ním prišla aj z iného dôvodu.

„Ozaj, čítal si včera ten rukopis mojej kamošky?“

Kazimír si povzdychol.

„To sa nedalo čítať,“ povedal úprimne.

„Prosííím?!!“

„Donútil som sa prečítať až päťdesiat strán, a ďalej som nevládal,“ priznal.

„Prečo? Čo je tam také zlé?!“ opäť sa v nej zdvíhala nová vlna zlosti.

„Nepovedal by som, že zlé,“ hral sa nervózne s perom.

„Tak?“

„Priam strašné! Prepáč, viem, že je to tvoja kamarátka, ale povedz jej, čo chceš, napríklad, že téma sa nehodí do nášho edičného plánu, nech skúsi napísať niečo iné, alebo nech to pošle inde,“ neuvedomil si, že svojím vyjadrením riskuje hodinku sexu. Henrietin prvý výstup ho tak vyčerpal, že už si nevládal vymýšľať ani pospájať otázky a odpovede do celku, ktorý by bol pre Henrietu prijateľný.

„To neprichádza do úvahy!!“ zvrieskla rozčúlene. „Ten rukopis vydáš a ja ti zaručím, že bude medzi topkami!“

Prekvapene na ňu pozrel. Dominantné ženy mal síce rád, ale Henrieta to dnes už preháňa. Začína ho tlačiť do kúta a rozkazovať mu, čo smie a čo nesmie urobiť.

Nechápal, ako sa dá zaručiť, aby sa nejaká kniha dostala medzi najpredávanejšie. Biznis nebola jeho silná stránka. Vydavateľstvo prebral po svojej mladšej a šikovnejšej sestre, ktorá sa vydala do zahraničia. Postupne sa s vydavateľstvom zžil a bol v ňom spokojný. Knihy mal rád a čo bolo zvláštne, mal rád ženské romány. V puberte, keď bol dlho chorý, prečítal celú maminu červenú knižnicu a asi to na ňom zanechalo následky.

„Medzi topkami? Ako sa to dá zaručiť?“ opýtal sa. Človek sa učí celý život.

„Neboj, ja už nájdem spôsob,“ povedala Henrieta s neochvejnou istotou.

„O tom nepochybujem!“

Henrieta sa vystrela, čo Kazimírovi okamžite pripomenulo hodinku voľna. Podišiel k nej a ruku jej strčil do výstrihu.

„Takže zostaneme tu, zlatko?“

„Čo... Jáj, tak dobre,“ súhlasila, lebo nemala náladu nikam chodiť. Nech to má čím skôr za sebou.

Hodinka sexu s Kazíkom sa dala vydržať. Tentoraz mu stačil sex medzi jej kozami zakončený bonbónikom. Z toho bol celkom hotový. Toto Henrieta nikdy nepochopila, že prečo prehltnutie semena muži považujú za rituál, ktorým ženu povýšia na sexuálnu bohyňu. Bohyňu, ktorej treba prinášať, ako každej inej bohyni, obete.

Vedela, že Kazimír s tým, že plní jej rozkazy, nie je celkom stotožnený. Že príde chvíľa, keď si to uvedomí naplno a vzbúri sa. Ten čas potrebovala oddialiť, preto mu, s menším premáhaním sa, splnila, čo chcel. Keď povedal prehltni, tak prehltla. Trocha ju naplo, ale inak s tým nemala žiadny problém. Niekde si prečítala, že sú to zdravé bielkoviny a tak to aj brala. Akože robí niečo pre svoje zdravie a pre dobrú vec.

A potom, keď si vtáka strčil do gatí, tak vtedy mu pripomenula, že ich vzťah má isté pravidlá.

„Dáš, dostaneš!“ povedala a mala na mysli Tininu výpoveď a vydanie svojej knihy. Pôvodne sa chcela priznať – pri príležitosti nadšenia nad takým dobrým rukopisom, aký ešte nedostali – že to písala ona. Ale Kazimírov názor jej plány zmenil. Niežeby ho považovala za relevantný, ale predsa len, bol riaditeľom a majiteľom vydavateľstva, tak musela jeho názor brať chtiac-nechtiac na milosť.

„Anjelik môj najmilší, ty dostaneš všetko, čo si tvoje krásne ústočká zažiadajú,“ hrkútal infantilne a Henrieta bola spokojná.

Avšak, keď prišla domov, jej dobrá nálada sa začala pomaly vytrácať. Prišla do prázdneho bytu. Nik ju nečakal. Ani len pes.

23.

Henrieta čakala tri dni na korektúru rukopisu. Vedela, že bežne to trvá dlhšie, ale hádam nesexuje s riaditeľom vydavateľstva len z čistej radosti, ale preto, aby mala isté výhody. Ona, aj jej kamarátka – Henrieta na druhú.

Na štvrtý deň naklusala do Kazimírovej kancelárie.

„Korektúra ešte stále nie je hotová?!“ osopila sa na riaditeľa vydavateľstva a svojho milenca v jednej osobe.

„Aká korektúra?“ nebol hneď v obraze.

„Láska na život a na smrť,“ pripomenula mu namrzene.

„Ahá, no... Gramatická korektúra je hotová, ale... ale Aničke sa tam čosi nepozdávalo, tak... tak to ešte upravuje,“ koktal a cítil sa previnilo. Ani nevedel prečo.

„Upravuje?! Tam nie je treba nič upravovať!“ povedala rozčúlene.

„Zlatko, Anička má dlhoročnú prax, ona vie, čo treba...“

„Anička vie hovno, vravela som ti, že ju máš prepustiť!“ skočila mu do reči. „A prečo si tú starú skostnatenú korytnačku vlastne ešte nevyhodil, há?!“ nahla sa k nemu tak, že jej videl priamo do výstrihu. A voči jej výstrihu bol bezmocný.

„Chystám sa... Vieš, zlatko, to nejde len tak, pracuje tu od založenia vydavateľstva,“ ospravedlňoval sa a cítil sa pri tom ako nesvojprávny. Toto nedopadne dobre! započul hlas zo svojho najhlbšieho vnútra, ale čert ho ber, keď to, čo ponúka Henrietin výstrih, je tak diabolsky príťažlivé!

„Do troch dní chcem vidieť jej podpísanú výpoveď! Rukopisy budem odteraz posudzovať ja!“ rozkázala mu a on pri tom pocítil zvláštne vzrušenie. Zvyškom rozumu si aj uvedomoval, že šéfovať tu začína Henrieta a on je len obyčajný poskok, ale akýmsi perverzným spôsobom ho to vzrušovalo a nebránil sa. Poslúchal ju na slovo. Cítil, že Henrieta vie, čo robí.

A že to robí správne!

Henrieta totiž zosobňovala úspech.

A Kazimír chcel, aby jeho vydavateľstvo bolo úspešné.

Napokon, zníženie počtu zamestnancov môže vydavateľstvu len prospieť, najmä čo sa týka finančných nákladov. Nemal žiadne obavy, že Henrieta to neutiahne. Keď sa zaprela, tak ťahala za troch.

Valentína bola v strehu. Každý deň čakala, kedy si ju pozve riaditeľ k sebe, aby jej dal podpísať výpoveď. Bola prekvapená, že sa nič nedialo. Trocha ju to ukolísalo.

A potom musela ísť jedného dňa ráno na kontrolu ku gynekológovi.

„Zajtra prídem neskôr, idem k lekárovi,“ oznámila Henriete sucho. Tá sa tvárila, že nepočula, a ďalej ťukala do počítača.

Na druhý deň, o pol deviatej ráno, keď si Tina umývala zuby, jej zazvonil telefón.

„Pani Frešová, prečo nie ste v práci?“ ozval sa riaditeľ a ona hneď vedela, že je zle. Takto oficiálne s ňou nikdy nehovoril. „Máte hodinovú výpoveď za hrubé porušenie pracovnej disciplíny,“ dodal.

„Ja? Ale veď som...“

Ani mu to nestihla vysvetliť, zložil. Nebol zvedavý na jej vysvetlenie. Na jej obhajobu. Vedela, že riaditeľ nie je taký zlý, taký podlý. Že to všetko spáchala Henrieta! A to ešte netušila, že výpoveď nedostala iba ona, ale aj Anička.

Rozviazanie pracovného pomeru z donútenia, čiže dohodou – ako inak.

Valentína sa mohla brániť, mohla súdnou cestou vymáhať zrušenie neoprávnenej výpovede, ale položila si otázku: Stojí mi to za tie nervy? Za tie peniaze?

Nestojí!

Voči Henriete bola bezmocná.

Keď posledný deň v mesiaci Anička odchádzala z Kazimírovej kancelárie, zrazila sa na chodbe s Henrietou.

„Ďakujem vám za výpoveď, Henrieta!“ povedala ironicky.

„Nemáte za čo,“ odvrkla jej.

„Pochopila som správne, že príčinou bol váš rukopis?“

„Neviem, o čom hovoríte!“ zazrela na Aničku s úsmevom.

„Ale viete... Máte talent, uznávam, ale to nestačí. Nikdy z vás nebude dobrá spisovateľka a viete prečo?“

„Nezaujíma ma to! Zbohom!“ otočila sa Aničke chrbtom a vošla do svojej kancelárie. Prázdnej kancelárie, ktorá bola celá už iba jej. Spokojne si sadla do nového koženého kresla a rozhliadla sa. Pekne som si to tu zariadila, pochválila sa nahlas. Aničkine slová ju vôbec netrápili. Čo tá stará vykopávka už len môže vedieť? Iba ak štrikovať vnučkám šály, haha. Moje knihy sa stanú bestsellermi a Anička aj s Tinou budú potichu zúriť a závidieť.

24.

Henrieta bola nadmieru spokojná. Všetko išlo podľa jej plánu...

Kniha bola v distribúcii, vo výkladoch, všade boli veľké letáky a na internete bannery. Musela siahnuť až na finančné dno vydavateľstva, čo sa nepáčilo pre zmenu účtovníčke, ale tú si Henrieta netrúfla zastúpiť, tak jej s milým úsmevom všetko vysvetlila.

„Žiaľ, honoráre autorov budú musieť počkať,“ povedala na záver.

„Okrem vášho, predpokladám,“ prikyvovala účtovníčka Mirka, tiež s úsmevom. Nechcela skončiť ako Valentína či Anička.

„Samozrejme!“ zasmiala sa Henrieta. „Som rada, že si rozumieme.“

Keď účtovníčka Mirka odišla, Henrieta klikla na stránku „Profesia“. Táto Mirka je síce vtieravá ako krém na vrásky, ale tučná. A tuční ľudia majú nízke sebavedomie a preto sú zákerní, už neraz sa o tom presvedčila. Pri najbližšej príležitosti vymení aj účtovníčku, ale najprv musí dať inzerát.

Henrieta sa činila. Veď išlo o jej prvú knihu.

Mala pred sebou zoznam činností:

1. Obtelefonovať všetky kontakty z databázy.

2. Navštíviť všetky kníhkupectvá v meste a okolí.

3. Urobiť si služobnú cestu do Nitry, Banskej Bystrice a Košíc.

4. Navštíviť aj všetky malé kníhkupectvá, ktoré sú po ceste.

5. Všade nechať reklamné výtlačky a darčeky.

Týchto päť bodov si odfajkla.

Vykonané.

Treba povedať, že všade urobila dojem.

Dobrý dojem!

Prosto, Henrieta urobila pre úspech svojej knihy naozaj všetko.

Až na samotnú knihu!

Všeličo by sa jej dalo vytknúť, napriek tomu sa predávala veľmi dobre. Samozrejme, najmä vďaka masívnej reklamnej kampani. Henrieta splnila to, čo riaditeľovi sľúbila. Bola v knižných topkách. A ak niekde nebola, tak si jednoducho sama svoje knihy nakúpila, aby sa tam dostala.

Na fejsbúku dostávala Brigita Fábry desiatky gratulácií. Denne jej pribúdali žiadosti o priateľstvo, ženy ju milovali! Milovali hrdinku jej knihy, ktorá napriek ťažkému osudu sršala vtipom a optimizmom.

Henrieta denne aj desaťkrát nazerala do knižných portálov a sledovala recenzie. Keď mala pocit, že sa nič nedeje, napísala si recenziu sama. Nie jednu, ale hneď štyri a na druhý aj tretí deň znova, takže sa stala najlepšie hodnotenou autorkou.

S obavami očakávala Tininu recenziu. Iste si ľahko domyslela, kto je autorkou tej mega úspešnej knihy a bude sa jej chcieť pomstiť.

Až teraz, keď videla, aký úspech jej kniha má, sa Kazimírovi priznala, že autorkou nie je žiadna kamarátka, ale ona sama.

„Domyslel som si to, miláčik,“ pohladkal ju s láskou. Bol z nej nadšený. Z toho, čo všetko dokázala celkom sama. Obdivoval ju.

Miloval.

Áno, skutočne sa do nej zamiloval.

Teraz už nielen kvôli sexu, aký so svojou ženou nezažil ani v časoch, keď spolu chodili. Teraz ju miloval preto, že je taká úspešná.

Sedela oproti nemu – bez výstrihu. Už ho nepotrebovala. Už mala riaditeľa omotaného okolo prsta tak, až sa bála, že sa neodmotá, keď príde čas. Zatiaľ jej to tak ale vyhovovalo.

„Kazík, mám návrh,“ povedala rozhodne, napokon ako vždy. Nikdy ju nevidel váhať a sebavedomia mala na rozdávanie. Teraz aj predtým, ale teraz jej to sebavedomie išlo von aj ušami, čo sa do jej štíhleho tela už nedokázalo vtesnať.

„Počúvam, drahá, vopred súhlasím,“ usmial sa na ňu zamilovane.

„Chcem byť spolumajiteľkou vydavateľstva!“ zavalila bez mihnutia oka.

„E... ehm, no... no,“ nevedel, čo má povedať, ale keď zbadal jej stisnuté pery, hneď pokračoval: „To nie je zlý nápad, ale...“

„Žiadne ale, pripravím s právnikom podklady, ty to len podpíšeš!“ nedala mu ani na výber.

„No, ak s tými podmienkami budem súhlasiť, tak podpíšem,“ namietol nesmelo.

„Macko, budeš musieť súhlasiť, nič iné ti neostáva... Teda ak nechceš, aby skrachovalo nielen tvoje manželstvo, ale aj vydavateľstvo!!!“ pritvrdila. Za jej slovami necítil už iba jeden, dva výkričníky ako zvyčajne, ale tri.

„Nechcem,“ hlesol a Henrieta sa konečne usmiala. Zamkla dvere kancelárie a podišla k nemu. Ležérne si začala rozopínať blúzku. Kazimír ju strhol na seba.

„Počkaj,“ povedala a vykasala si úzku sukňu až k pásu. Kazimírovi sa naskytol pohľad na jej nohy v nylonkách a podväzkoch. V momente stvrdol. Kým si ona dávala dole čipkované nohavičky, on si rozopol nohavice a vybral nedočkavý penis. Henrieta sa na riaditeľa obkročmo posadila a nastokla. Trikrát sa nadvihla, on trikrát zastonal, štvrtý raz dlhšie a hlasnejšie a bolo po sexe.

Chvalabohu!

Sex s Kazimírom už brala ako rutinu, ktorú sa však snažila obmieňať aspoň v detailoch, aby mu nezovšednela. To by bol hrob ich vzťahu.

Hrob jej nadvlády.

A to nesmela dopustiť.

Zatiaľ.

Potom si napravila sukňu, odomkla dvere a poslala mu pusu. Netúžila po nejakej trápnej dohre a sladkých slovách. Netúžila ani po predohre a vášnivých bozkoch. Chcela to mať predovšetkým čím skôr za sebou. Už aj zabudla, ako chutí orgazmus.

25.

Sedela vo svojej vkusne zariadenej kancelárii a ťukala do počítača novú knihu, podľa ktorej bude nakrútený film. Tak sa rozhodla.

Tentoraz knihu vydá pod svojím menom, už sa nemusí obávať neúspechu. Až teraz si to sama pred sebou priznala. Že aj keď si verila, predsa len tam bola maličká neistota, ako to všetko dopadne...

A dopadlo to výborne!

Všetko zvládla na jednotku, takže už nemá najmenší dôvod sa skrývať. Práve naopak, zorganizuje krst. S účasťou médií, samozrejme. A potom si dá šnúru po slovenských knižniciach, kde bude besedovať s čitateľkami a zároveň svoje knihy s venovaním predávať. To sa oplatí.

Už teraz sa na to tešila.

Propagácia knihy ju bavila ďaleko viac ako samotné písanie. Už mala tých písmen plné zuby, a to písala iba hodinu. Nedokázala obsedieť na jednom mieste dlhšie. Radšej organizovala, vybavovala, riešila, rozkazovala. Písala vlastne iba preto, aby porazila Tinu. Aby Aničke dokázala, že má talent nielen na písanie bestsellerov, ale aj na ich propagáciu a predaj. Že je lepšia ako ona, ktorá sa literatúre a vydavateľstvu dlhé roky venovala.

Jednoducho, Henrieta chcela byť najlepšia! Jej ambície nepoznali hraníc.

Po dlhšom čase opäť klikla na stránku „Nikolaj“. Už nemala toľko času ako predtým, takže sledovanie recenzií a nových kníh z iných vydavateľstiev trocha zanedbávala. Chcela sa pokochať novými recenziami. Už si ich nemusela písať sama, jej kniha sa páčila tisíckam čitateliek. Podľa recenzií a reakcií na fejsbúku to síce boli skôr jednoduchšie ženštiny – aj to tam jedna napísala, že kniha pre sliepky – ale, ako vravia spisovateľky, lebo už sa medzi ne rátala, bola vďačná za každú čitateľku. Bodaj by nie, keď mala z každej knihy len šesťdesiat centov. Ale keď bude spolumajiteľkou vydavateľstva, tak dostane oveľa viac, mädlila si ruky.

Potom si pozrela rebríček bestsellerov, či je stále iba na sedemnástom mieste, či nepostúpila vyššie, a skoro hodila do monitora šálku s kávou, ktorú práve držala.

Tina Marošová bola dvanásta!

S novou knihou „Hľadaná“.

Kuuurva!!!

Henrieta si rýchlo prečítala anotáciu a úryvok.

Pche! Ďalší brak, tentoraz s nálepkou kriminálny román! usúdila vzápätí. Nepotrebovala tú knihu ani čítať, aby vedela, že Tina napísala ešte väčšiu zlátaninu, ako bola tá prvá. Kristepane! Ako môže byť tento nepodarok medzi bestsellermi?! To sa musí zmeniť! rozhodla sa Henrieta a hneď jej tam medzi samé pozitívne ohlasy uštedrila recenziu, že táto kniha je hanbou a výsmechom literatúry. V tomto zmysle napísala ešte ďalších päť recenzií. Samozrejme, pod rôznymi menami. Tina si iste domyslí, kto to písal, ale iné čitateľky tomu uveria. A to bolo hlavné. Znemožniť ju ako spisovateľku aj ako ženu medzi čitateľkami.

26.

Hneď na druhý deň si Henrieta urobila obchôdzku po kníhkupectvách. Nielen vedúce, ale aj predavačky sa stali jej kamarátkami, lebo keď ona chcela, vedela byť veľmi priateľská a srdečná. Tak ozajstne, vraveli si tie ženy. Keby tak vedeli...

Vždy im niečo priniesla, poklebetila si s nimi, zažartovala na tému autorky. Napríklad, že niektoré obchádzajú kníhkupectvá a svoje knihy premiestňujú na viditeľné miesta, ktoré sú platené iným vydavateľom a dokonca sú také drzé, že svoju knihu strčia aj medzi topky.

„Toto je jedna z nich,“ držala v ruke Tininu knihu. „Túto autorku poznám, tá sa nezastaví pred ničím, strašná chudera!“ krútila pohoršene hlavou Henrieta.

„Fakt? Toto si našla v poličke, kde sú topky?“ pýtala sa neveriaco vedúca kníhkupectva.

„Fakt, veď sa pozri, ešte sú tam dve!“ ukázala rukou na poličku Henrieta – predtým ich tam nenápadne vložila. Najprv sa poobzerala, či ju niekto nesleduje, a rýchlo ich tam šuchla. Až potom zašla za vedúcou.

Podobný scenár zopakovala vo všetkých väčších kníhkupectvách a Henrieta osobne dohliadala, ako vedúce obe Tinine knihy uložili na miesto, kde ich nik nenájde. Za trest, že je taká drzá.

A potom ešte podotkla: „Chúďa Marošová, to si hádam ani nezaslúži!“

„Ale zaslúži, zaslúži!“ smiali sa škodoradostne tie ženy, ktoré celé dni iba nahadzovali do skladovej karty stále nové a nové knihy. Kvantá kníh! Takéto rozptýlenie im prišlo vhod. S Henrietou bola vždy ohromná zábava!

Henrieta potom spokojne nasadla do svojho bieleho autíčka, ktoré sa jej už zdalo príliš malé. Chcelo by to aj lepšiu značku, pomyslela si a naštartovala. Odpichla sa z parkoviska ako pretekárske auto zo štartu, až sa za ňou otočili všetky hlavy, a ona sa rehotala a nevedela prestať.

Ja ti ukážem, ty sviňa, hahaha!

Ale tým neskončila. Keď prišla domov, ani sa nenavečerala, rovno otvorila notebook a v troch najväčších internetových kníhkupectvách si zase nakúpila svoje knihy. Myslela si, že tie, čo nakúpila minule, budú stačiť. V podstate aj stačili, ale teraz jej išlo o to, aby sa dostala pred Valentínu.

Pred Tinu Marošovú!

Internetový rebríček bol v porovnaní s tým v kamenných predajniach len slabý odvar, takže ju to finančne nijako nezruinovalo. Okrem toho, zakúpené knihy sa jej zídu na reklamné účely. Rozpošle ich do časopisov aj do televízie a rozhlasu. A nesmie zabudnúť ani na Jožka Dada, najznámejšieho moderátora v oblasti literatúry.

Ďalší deň bol jeden z najlepších v jej živote.

Stala sa spolumajiteľkou vydavateľstva.

Kazimír sa síce netváril nadšene, ale podpísal.

Odmenila ho perfektnou fajkou, takže potom sa už tváril spokojne.

Dali si spoločný obed v reštaurácii a po ňom sa Henrieta ponáhľala do kancelárie, aby skontrolovala rebríček bestsellerov.

Bola na deviatom mieste, jupí!

Tina klesla z dvanásteho až na tridsiate, hurá!

Skvelý deň.

Skvelý večer. Na internete sa zoznámila s perfektným chlapíkom. Že jej to skôr nenapadlo! Voči internetovým známostiam mala averziu, ale dnes len tak náhodou zasurfovala na zoznamku a hneď ju oslovil ON. Na fotke vyzeral ako ten herec Jožko Vajda. Aj takú perfektnú postavu mal. Doktor. Rozvedený. Zatiaľ sa o ňom dozvedela len toľko. Kontakt na Skype mu nedala, rada robí drahoty. Uvidí, ako to bude pokračovať. Ale v jednom mala jasno – internetové známosti sú takmer vždy ideálne a klamať sa dá veľmi dlho. A to jej vyhovovalo.

Na druhý deň už taká spokojná nebola. Napadlo jej, že o tom vydavateľstve, kde Tina vydala druhú knihu, ešte nepočula. A tak si ho dala do Googla.

Dopiče! Šľak ma trafí! zahrešila, keď zbadala, komu to vydavateľstvo patrí.

Valentíne!

Taká drzosť, tá fuchtľa si založí vlastné vydavateľstvo?!

Zase ma predbehla?!

Za toto zaplatí! zovrela päsť.

Musela sa upokojiť.

Mala najväčšiu chuť jej zavolať a od srdca vynadať, ale čo by tým dosiahla?

Nič!

Chodila po byte, trieskala všetkým, čo mala poruke a nahlas hrešila. Tentoraz jej však ani nadávky nepomohli upokojiť sa. A tak sa prihlásila na zoznamku. Jej nádejný frajer bol tiež prihlásený. Hneď ju oslovil.

Ale ako! Bez slov, zato plným riadkom kvetiniek.

Rozosmiala sa. Bože, aká romantika! To ju teda pobavilo. Čo si ten chlapík myslí? Že má šestnásť? Že ju zbalí na nejaké trápne internetové kvietky, ktoré nemusel ani kupovať? Stačilo na ne len kliknúť.

V dnešnej dobe to majú muži fakt jednoduché.

Odpísala mu:

Ďakujem, ale ja kvety ku šťastiu nepotrebujem.

Vzápätí dostala odpoveď:

Perly? Zlato? Diamanty?

Odpovedala:

To už znie lepšie.

Jeho odpoveď:

Tak si ich kúp!

Debil! odpísala a on sa odhlásil.

Škoda, chcela sa s ním pohádať.

Po rozume jej neustále chodila Valentína a jej nová kniha. Kriminálny román, hm. Vlastne to nie je zlý nápad! Veď tá Danka Dominiková, čo píše príbehy zo súdnej siene, je vždy na prvých miestach v knižných rebríčkoch.

Dofrasa! Že mi to neprišlo na um skôr ako jej! zlostila sa na Tinu. Nie na seba! A hneď si otvorila súbor s rukopisom. Mala napísaných už stodvadsať strán, ale ešte nie je neskoro urobiť z toho kriminálny román. Prečítala si poslednú kapitolu a fantázia jej okamžite začala pracovať. Spomenula si, ako kedysi zmizla frajerka jej snúbenca. Spomenula si na Tinu, ako by jej odľahlo, keby zmizla tiež.

A zrazu to mala pred očami...

Áno, hlavná hrdinka zmizne. Unesú ju z ulice, odvezú do zahraničia a predajú ako biele mäso...

Do rána mala napísaný takmer celý román s názvom „Zmiznutá“ a s bravúrnou kriminálnou zápletkou. Tina sa s tou jej „Hľadanou“ môže strčiť niekam do podzemnej garáže na mínus piatom podlaží.

Henrieta si podobnosť názvov najskôr vôbec neuvedomila, a potom si povedala, no a čo?!

27.

Valentína po nedeľnom obede popíjala kávu a chystala sa zapnúť notebook, aby si prečítala najnovšie recenzie na svoju druhú knihu. Vedela, že skôr či neskôr sa objavia tie Henrietine.

Plné blenu!

Ale možno mi už dá konečne pokoj, dúfala. Henrietina kniha „Láska na život a na smrť“ je úspešná, tak je jej ego azda zahojené. Aj Valentína mala občas chuť napísať na jej knihu recenziu, ona by sa však nikdy neznížila na Henrietinu úroveň, napísala by jej len svoj úprimný názor. Konštruktívny, nie urážlivý. Taký, čo posúva ďalej, nie brzdí!

Jej knihu čítala a bolo nad slnko jasnejšie, že pod pseudonymom Brigita Fábry sa skrýva Henrieta. Žiadna autorka z vydavateľstva Kazimír VH nikdy nemala takú masívnu reklamu ako ona.

Valentína nevychádzala z údivu, ako mohla tá kniha vyjsť. Ako ju mohla Anička pustiť z rúk s toľkými nezrovnalosťami. Striedali sa v nej štylisticky aj významovo bezchybné pasáže s pasážami, ktoré bili do očí iným štýlom aj úrovňou. Akoby to písali dve rôzne osoby, čo v Tine vyvolávalo dojem, že Henrieta tie pasáže prosto okopírovala z inej knihy. Ani dejovo príliš nezapadali.

A takýto paškvil žne jeden úspech za druhým?!

Na začiatku knihy sa volá hlavná hrdinka Žaneta – rovnako ako jej hrdinka v prvej knihe, Henrieta si nedala ani tú námahu, aby zmenila meno – a v strede knihy je z nej zrazu Džesika!

Alebo nastolí problém, a potom naň jednoducho zabudne!

Alebo šikmú vežu v Pise umiestni do Francúzska, a tak ďalej...

Čo má toto znamenať?! krútila Valentína nechápavo hlavou.

To tie čitateľky nevidia?

To by však ešte ako-tak dokázala pochopiť, ale že to nezbadala Anička?

Tina nevedela, že Anička je v tom nevinne. Že aj ona dostala výpoveď. V tiráži bola uvedená iba jazyková redaktorka Linda. Aj tá bola slepá?! Alebo opitá? Ale najskôr to tam nechala Henriete naschvál, je platená, slabo platená, iba za gramatickú korektúru.

Na druhej strane musela priznať, že Henrietina kniha sa čítala príjemne a ľahko, možno až príliš ľahko. Až na konci si uvedomila, že jej nič nedala, že je povrchná, napriek niektorým zaujímavým a trefným myšlienkam, ktoré však boli len pozmenenými citátmi, ako potom zistila.

Tá kniha bola aj celkom vtipná, to áno, ale keď si potom dala do Googla jednotlivé vety, vysvitlo, že sú to úryvky vtipov kolujúcich po internete.

Takže Henrieta v podstate len poskladala akýsi text z rôznych zdrojov a zlepila svojimi zážitkami. Na podobnom princípe si založili spisovateľskú kariéru viacerí autori, takže ani to nebol jej nápad. Ale bola v tom dobrá, to musela Valentína priznať. Tiež pochopila, že to mal byť odkaz pre ňu – Henrieta detailne opísala, ako ju Maroš miloval, kým im nevstúpila do cesty mrcha menom Valentína (ani tu si nedala námahu zmeniť meno, asi aby ju každý ľahko identifikoval).

Henrieta (v knihe Žaneta) sa utápa v smútku, lebo zistí, že je s ním tehotná. Dozvie sa, že aj Valentína je s ním tehotná a z tohto šoku potratí. Stretnú sa v nemocnici, kde je Valentína na umelom prerušení tehotenstva. Žaneta ju znenávidí ešte viac, a keď si onedlho prečíta v novinách smútočné oznámenie, že Valentína náhle skonala, zavolá Marošovi, aby mu pomohla v jeho smútku a kniha končí ich svadbou.

To je stručný obsah knihy. Ak sa odosobní, téma je pútavá, ale Valentína z nej mala jednoznačný dojem – Henrieta ju skutočne nenávidí a najradšej by bola, keby zomrela, aby jej uvoľnila cestu k Marošovi.

Začínala sa jej skutočne báť.

Začínala mať pocit, že Henrieta by ju najradšej zaškrtila vlastnými rukami a jej telo hodila divej zveri. Všetko by si to nakrúcala a potom doma do nemoty prehrávala, aby mala lepší spánok.

Valentína bola presvedčená, že Henrieta vo svojej nenávisti a pomstychtivosti to bola schopná naozaj vykonať! Či skôr jej smrť naplánovať a výkonom trestu niekoho poveriť, aby si nepoškodila manikúru.

28.

Valentína otvorila stránku „Nikolaj“ a so strachom klikla na svoju knihu. Bála sa, čo tam uvidí. Akoby to už tušila. Keď zbadala päťkrát jednu hviezdičku, bolo jej jasné, že Henrieta zase úradovala.

„Bože dobrý, dokedy ma bude prenasledovať?!“ vzdychla si a počítač zavrela. Nechcela to čítať. Nechcela si kaziť pekný večer.

„Henrieta?“ opýtal sa Maroš z postele.

„Kto iný ma tak nenávidí?“

„Hm, len aby zostalo pri recenziách!“

„Ako ju poznám, ona je schopná všetkého! Najradšej by som sa presťahovala do iného mesta a najlepšie aj do iného štátu,“ povedala Valentína, akoby vycítila reálne nebezpečenstvo, ktoré jej hrozilo.

„Láska, nebuď paranoidná!“ usmial sa na ňu. Zjavne to bral na ľahkú váhu, a tak ho v tom nechala. Nechcela, aby za Henrietou zase išiel, aby jej vynadal. A aby ho tá beštia zase zvádzala. To by celú situáciu mohlo len a len zhoršiť.

Na druhý deň zašla do svojho obľúbeného kníhkupectva, pozrieť sa, ako je jej kniha vyložená. Pomýšľala už aj na to, že si zaplatí miesto vo výklade alebo pri pokladni, ale keď jej mailom prišla odpoveď so sumou, prevrátila len oči. Odhliadnuc od toho, že tieto miesta boli už pol roka vopred rezervované a predané. Teda tie vo veľkých kníhkupectvách, kde sa točí najviac ľudí aj peňazí.

Dovtedy sa o takúto formu reklamy veľmi nezaujímala, v Kazimírovom vydavateľstve nemali až také vysoké ambície. Neboli na to peniaze. A keď aj nejaké boli, Kazimír tvrdil, že sa to neoplatí. V podstate celý rok žili len z vianočného predaja.

Valentína sa najprv zastavila pri polici s novinkami, ale svoju knihu hľadala márne. Zašla do oddelenia kníh pre ženy, ale ani tam ju nenašla. Pokračovala k policiam s názvom Bestsellery a Kriminálne romány. Ani tam nebola.

Prestávalo sa jej to páčiť.

Je možné, že by jej knihu zabudli vyložiť?

Zašla za predavačkou.

„Dobrý deň, neviem nájsť titul Hľadaná, neviete mi poradiť?“ opýtala sa jej milo. Až potom si uvedomila ten paradox – hľadá Hľadanú.

„Ale áno, tu je,“ predavačka podišla k poličke s novinkami. „Zapamätala som si ju, lebo má veľmi peknú obálku,“ usmievala sa a pohľadom blúdila po vystavených knihách.

„Tu som ju už hľadala, a nenašla,“ podotkla Valentína.

„Hm, to je divné, veď predvčerom som ju sem sama dávala!“

„Možno sa vypredala,“ začínala sa tešiť.

„Neviem... Ale skôr nie, bolo ich tu asi desať,“ nešlo to do hlavy ani predavačke. „Momentík, pozriem sa do počítača.“

„Ďakujem, ste milá, viete, ja som autorka,“ priznala sa a predavačka sa opäť usmiala. Bola naozaj milá.

Po chvíľke pátrania v počítači Valentíne oznámila: „Mali by sme mať ešte sedem kusov, poprosím vás o chvíľku strpenia, pohľadám ich.“

Valentína sa dívala na predavačku, ako pobehuje po veľkej predajni, nazerá do políc aj zásuviek, až napokon kdesi vzadu vylovila zo spodnej police štós kníh. Oba jej tituly.

„Tak sa našli?“ opýtala sa s úsmevom predavačky, ale v jej vnútri to vrelo. Začínala šípiť, že aj v tomto má prsty Henrieta.

„Ospravedlňujem sa, ja som tu nová... A brigádnik včera robil poriadok, viete, stále prichádzajú nové tituly, asi si myslel, že tento je už starší, tak ho uložil tam...“

„Vidím tu vpredu vyložené oveľa staršie tituly... Ale v poriadku, môžem vás o niečo poprosiť, slečna?“

„Isteže!“

„Skontrolujte občas, či sú knihy na svojom mieste, viete, medzi autorkami sa nájdu aj také, čo chcú vyniknúť za každú cenu,“ povedala s pohľadom upretým na stolík, kde boli v pyramídke navŕšené Henrietine knihy a nad nimi bol zavesený ešte aj plagát. Pre istotu, aby si ich všimol aj slepý.

Predavačka sa zadívala na knižnú pyramídu a povedala: „Chápem, ale ja som iba predavačka, skúste to riešiť s vedúcou,“ usmiala sa.

„Kde ju nájdem?“

„Tam, vzadu,“ ukázala na dvere a Valentína vykročila tým smerom. Zaklopala a vstúpila. Vedúca bola asi v jej veku.

„Dobrý deň, želáte si?“ opýtala sa neprívetivo. Na prvý pohľad bolo zrejmé, že je unavená.

„Chcem sa informovať, kto schováva moje knihy?!“ povedala zvýšeným hlasom. „Som autorkou kníh Hľadaná a Moja láska,“ dodala.

Vedúca zostala v pomykove. Akoby ju pristihli pri čine.

„Ako... ako to mám vedieť?!“ hrala nevedomú.

„Myslím, že to viete veľmi dobre. Bol tu niekto z vydavateľstva Kazimír VH, však?“

„Prepáčte, pani autorka, ale také veci sa nerobia, strkať si vlastné knihy na miesta platené iným vydavateľstvom, chápete, že som musela zakročiť!“ spamätala sa vedúca a zaujala útočnú pozíciu.

„To chápem, ale čo s tým majú spoločné moje knihy?“

„Videli vás!“

„Kto?“

„Jedna pani...“

„Mňa? A kde, preboha!?“

„Ako tam strkáte svoje knihy... Nehnevajte sa, ale to je pod úroveň!“

„Prosííím?! K ničomu podobnému by som sa nikdy neznížila!“

„Ale tie knihy tam boli, sama som ich videla!“ trvala na svojom vedúca, aj keď si už nebola istá, kto tu klame.

„A nenapadlo vám, že ich tam preniesla tá pani?

„Prečo by to robila?“

„Aby mi ublížila! Ešte ste sa s tým nestretli? Aké vedia byť autorky závistlivé na úspech inej?“

„Veru nestretla,“ krútila hlavou vedúca.

„Tak si radšej dávajte pozor na tú pani a neupodozrievajte čestné autorky!“ otočila sa a zabuchla za sebou dvere. Cez predajňu preletela ako namydlený blesk. Pri východe ju pozdravila predavačka: „Dovidenia.“

„Dovidenia, už sa to vyriešilo! Nebol to brigádnik, ale jedna závistlivá autorka!“ uviedla ju do obrazu. Bola napálená ako ešte nikdy. Tak tá beštia Henrieta sa nezastaví pred ničím?!

Valentína zašla aj do druhého kníhkupectva v nákupnom centre. Ako predpokladala, jej knihy zmizli z pultov. Ale nie preto, že by boli vypredané. Už však nemala silu riešiť to osobne.

Keď prišla domov, všetkým väčším kníhkupectvám v meste poslala mail s vysvetlením a žiadosťou o vystavenie jej knihy medzi novinky.

Až potom si ľahla do postele k Marošovi. Čítal si jej knihu.

„Zlatko, výborne si to napísala, mohla by si robiť vyšetrovateľku na kriminálke,“ zasmial sa. Až potom si všimol jej nahnevanú tvár. „Čo ti je? Stalo sa niečo?“

„Neuveríš, čo urobila tá zmija! Ako ma potupila!“

„Zase recenzie? Prosím ťa, že to vôbec čítaš, akoby si nevedela, že nie je normálna!“

„Keby len recenzie!“

„Čo ešte?“ odložil knihu.

A tak mu všetko rozpovedala...

Hladkal ju pri tom po vlasoch a krútil neveriaco hlavou. Keď skončila, mala slzy v očiach. Pritúlil si ju. Bola taká maličká a zraniteľná.

„Neboj sa, niečo na ňu vymyslíme,“ utrel jej slzy a pobozkal ju na čelo.

„Ale čo? Ale čo?!“ obrátila na neho veľké nevinné oči malého dievčatka.

A Maroš si iba sťažka povzdychol.

Odpoveď v tej chvíli nepoznal, a tak len zhasol lampičku pri posteli a povedal: „Ráno je múdrejšie večera. Dobrú nôcku, anjelik!“

29.

Valentína nevedela zaspať. Toľko hnevu a poníženia v sebe ešte nikdy nepocítila. K strachu sa pridružila aj nenávisť.

Zaspala až nadránom a sníval sa jej veľmi živý sen. Ocitla sa na neznámom mieste, celkom sama. Ale napodiv, vôbec sa necítila osamelá ani necítila strach. Bola spokojná a cítila sa byť v bezpečí. Išla po neznámej ulici a na stĺpe zbadala svoju fotku. Podišla bližšie, aby si prečítala, čo bolo pod jej tvárou napísané.

WANTED!

Hľadaná!

Hľadali ju ako nejakého zločinca! zdesila sa a vtom sa jej tvár na fotke začala meniť na grimasu, až sa premenila na Henrietinu tvár, ktorá sa dívala na Tinu zlovestným pohľadom a zrazu prehovorila: „Mňa sa nezbavíš, aj keď ma zakopeš dva metre pod zem, hahaha!“ rozrehotala sa ako šialená a potom jej tvár z papiera zmizla. Zostali na ňom len veľké krvavočervené písmená: WANTED!

Valentína sa zobudila celá spotená. Kristepane, už sa mi tie knihy spolu s Henrietou premietajú do snov?! zdesila sa.

Bola ešte tma. Vonku zúrila víchrica, ktorá jej opäť pripomenula Henrietu – aj ona sa často správala ako víchrica. Zanechávala za sebou spúšť.

Pozrela sa na hodinky. S obavami, že aj tie jej svojím spôsobom pripomenú Henrietu.

Všetko jej začínalo pripomínať Henrietu...

Videla ju všade!

Takto to ďalej nemôže ísť, lebo sa zbláznim! zašepkala do ticha noci.

„Nezblázniš,“ ozval sa Maroš. Tiež nespal. Snažil sa, ale manželkino nepokojné mrvenie sa v posteli ho rušilo.

„Maroško, ty nespíš?“ bola prekvapená. Nechcela ho zobudiť. Nechcela, aby sa jej trápenie prenieslo aj na jej muža, ktorého milovala najviac na svete.

„Nie... Myslíš, že som voči tvojím problémom imúnny?“ pritiahol si ju k sebe a silno ju objal. Po tom, čo všetko spolu prežili, si boli stále bližší. Stále viac zomknutí.

„To nie, ale nechcem ťa zaťažovať svojimi problémami s Henrietou... Užil si si s ňou už dosť!“ povedala, a až potom si uvedomila, ako dvojzmyselne to vyznelo.

„Užil?!“ pochopil to tak, ako nechcela.

„Nie, nie, zle som sa vyjadrila, chcela som povedať, že aj ty si s ňou už mal dosť problémov!“

„To teda áno... Práve preto nechcem, aby si sa kvôli nej trápila, zlatko,“ pobozkal ju do vlasov.

„Ale vieš, čo je divné?“

„Čo?“ hladkal jej ruku. Mala drobnú ruku ako dieťa. Celá bola drobná ako dieťa, možno aj preto mal pocit, že ju musí chrániť. Hoci v niektorých situáciách bola silnejšia ako on. Bol prekvapený, ako rýchlo sa vyrovnala so stratou dieťaťa.

Vtedy aj teraz.

Pritom vedel, ako veľmi po ňom túžila.

Iná žena by sa utápala v bolesti a smútku, ale Valentína už mesiac po tej hroznej udalosti fungovala, ako keby sa nič nestalo. Odplakala si to a povedala, že život ide ďalej. Verila, že do tretice sa to podarí. Že ďalšie tehotenstvo skončí tak, ako má. Narodením vytúženého a zdravého dieťatka.

Presne tak, život ide ďalej. Netreba sa utápať v žiali nad nespravodlivým osudom, povedal jej vtedy a potom sa krásne a nežne pomilovali. Prvýkrát od tej udalosti.

Prvýkrát odvtedy, ako ju podviedol s Henrietou.

Bože, koľkokrát to oľutoval! Každý deň si nadával do somárov. Našťastie, Valentína bola veľkorysá a odpustila mu. Každým dňom, každým jej činom sa presviedčal, akú úžasnú ženu má po svojom boku. Všetko by bolo takmer ideálne, nebyť tej potvory Henriety, ktorá sa im stále montuje do života.

Valentína sa schúlila v jeho náručí a ticho povedala: „Divné je, že ten... ten... potrat ma trápi menej, ako to, čo stvára Henrieta!“

„Nesmieš si to tak pripúšťať, láska!“ pobozkal ju na prsia. Zase dostal na svoju manželku chuť. Po tej prestávke sa jej nevedel nabažiť a bol šťastný, že ho neodmietala. Práve naopak, akoby si to aj ona užívala naplno. Akoby strach, že ho stratí, v nej vyburcoval ešte väčšie vášne ako doteraz.

Začal ju bozkávať aj nižšie a ona zablúdila rukou k jeho penisu.

Bol pripravený urobiť ju šťastnou...

30.

Henrieta bola so svojou novou knihou „Zmiznutá“, ako inak, nadmieru spokojná. Ešte spokojnejšia ako s tou prvou. Už jej nestačilo byť iba v prvej dvadsiatke najpredávanejších kníh. Chcela byť v prvej trojke!

Chcela byť autorkou roka!

Chcela, aby sa o nej písalo a hovorilo v médiách.

Jednoducho, chcela byť celebritou!

Tiež chcela dom, chcela veľké drahé auto, chcela sa kamarátiť s herečkami a moderátorkami, no a najviac zo všetkého chcela poriadneho chlapa, ktorý by ju miloval takú aká je – aj so všetkými chybami. Lebo občas mávala aj svetlé chvíľky, keď si uvedomovala, že nie je až taká dokonalá, ako sa snaží samu seba presvedčiť. A nielen seba, ale aj svoju mamu, ktorá ju od detstva neustále sekírovala a dávala jej najavo, že sa príliš nevydarila. Nič, čo Henrieta urobila či povedala, nebolo dobré.

Mama vždy uprednostňovala jej brata, ktorého až nekriticky zbožňovala. Henrieta si vydýchla, až keď zomrel. Mal vtedy trinásť a ona osem. Spadol tak nešťastne, že už sa neprebral. Mohla tomu zabrániť, bola s ním, keď sa to stalo, ale nič neurobila. Čakala, že matka svoju lásku a obdiv prenesie na ňu, ale nestalo sa tak. Stále svojej dcére dávala najavo, že mala zomrieť radšej ona. Vinila z jeho smrti ju a nikdy jej neodpustila, že mu vtedy nepomohla. Darmo jej Henrieta vravela, že veď bola malé dieťa, nevedela, čo má robiť. Jej matka vedela svoje, poznala ju, veď to bola jej vlastná dcéra. I keď niekedy mala pocit, že jej dieťa v pôrodnici vymenili. To sa Henriete, ako malému dievčatku, nepočúvalo dobre. Zbytočne sa snažila matke dokázať, aká je šikovná.

Zbytočne jej celý doterajší život dokazovala, aká je úspešná, krásna a čo všetko dokázala. Pre svoju matku bola stále len nepodareným a zlým deckom, ktoré sa nemalo nikdy narodiť.

Na obhajobu Henriety treba povedať, že s takýmto biľagom sa žije ťažko a ona skutočne robila všetko pre to, aby sa ho zbavila. Spočiatku. Keď bola dieťa. Rýchlo však pochopila, že je to márne. Ona dobráčkou nikdy nebude, a tak sa sústredila na to, aby v živote aspoň niečo dosiahla.

Za každú cenu!

Aj cez mŕtvoly! To bolo jej heslo.

A teraz sa chystala na krst svojej knihy. Komu sa už podarí taký úspech?

Pozvala aj svoju matku. Otca nevidela od svojich desiatych narodenín. Nevydržal to s nimi. Vraj sa oženil a žije niekde v zahraničí.

„Neviem, či prídem,“ povedala jej mama do telefónu.

„Musíš prísť, mama!“ povedala Henrieta nekompromisne. Chcela, aby jej matka konečne pochopila, že má byť na svoju dcéru hrdá. Keď to uvidí na vlastné oči, ako jej budú všetci tlieskať, ako to bude nakrúcať televízia, ako bude stáť vedľa známych osobností, tak hádam sa jej matke v mozgu rozsvieti. Verila tomu.

„Musím len zomrieť, dcérenka!“

„Dobre... A čo je dôležitejšie ako tvoja dcéra?“

„V piatok večer hrávame s Gertrúdou kanastu.“

„Takže susedka a karty sú dôležitejšie ako ja?!“ už to v Henriete kypelo.

„Uvidím, čo povie Gertrúda, či sa jej bude chcieť ísť so mnou,“ húdla si svoje jej matka a ona od zlosti bachla slúchadlom. Kvôli nej si nechala pevnú linku, lebo vraj nové číslo by si nezapamätala, tvrdila jej matka. Vo všetkom svojej matke vychádza v ústrety a ona je lenivá prísť na krst jej knihy?!

Nevadí, už nie je moja matka! zaťala zuby. Veď bude ešte chorá... A potom jej poviem ja, že nemôžem prísť, lebo hrám so susedkou karty! tešila sa, ako sa jej pomstí. Vlastnej matke!

Napokon bolo dobre, že neprišla. Televízia zrušila nakrúcanie, lebo herečka, ktorá mala knihu krstiť, vraj ochorela. Henrieta bola naštvaná. Tak kto tu je dôležitejší? Nejaká seriálová herečka, alebo ja a kniha?! Matka by ma zas vysmiala! soptila v duchu, ale navonok sa tvárila, že je všetko v poriadku.

Spolu s moderátorkou obliali knihu svätenou vodou, tak ako sa krstia bábätká v kostole, a usmievala sa pri tom od ucha k uchu. O svojej knihe hovorila so skromnosťou jej cudzou, ale to nik nespoznal. Bola srdečná, prijímala gratulácie a potom podpisovala knihy. Už ju bolela ruka a najradšej by tie knihy dala podpísať asistentke, ak by nejakú mala. Tak ako to robia herci – svoje fotky si nepodpisujú sami, robia to za nich asistenti. Až teraz pochopila prečo. Nabudúce si to veru zariadi inak. Veď už je predsa celebrita!

Knihy podpisovala automaticky, nevšímala si veľmi, kto ich drží v ruke. Ale ten chlap sa prehliadnuť nedal. Jeho tieň ju zakryl celú celučičkú. Taký bol urastený!

Zdvihla k nemu oči a celkom onemela. Podobal sa na Alana, ale bol ešte mužnejší, drsnejší.

Pravý chlap!

„Obdivujem vás,“ usmial sa na ňu a podal jej knihu na podpis.

„Komu bude venovanie?“ opýtala sa, keď sa spamätala.

„Mne,“ stále sa usmieval. Mal neuveriteľne sexi úsmev.

„Meno?“

„Bruno.“

Brunovi zo srdca, napísala a pridala svoj podpis. Podala mu knihu a ich oči sa stretli. Odprisahala by, že takto sa začína láska na prvý pohľad. Neverila, že také niečo existuje.

Muž sa otočil a odkráčal. Medzi podpisovaním ho stále hľadala očami, ale nikde ho nevidela.

Bola sklamaná. Myslela si, že ju bude niekde z kúta pozorovať, keďže povedal, že ju obdivuje. Že bude čakať, kým skončí s podpisovaním, aby potom za ňou prišiel s dvomi pohármi a pripil si s ňou na úspech knihy.

Kde sa, dočerta, vyparil?!

Ten muž celý nepodarený dojem z krstu zaklincoval. Na druhej strane ju navnadil. Šiestym zmyslom vycítila, že on si ju nájde.

Ale kedy?!

Prišla domov neskoro večer, ale nebola ani trocha unavená. Cestou domov si vsugerovala, že krst sa vydaril a potom už stačil iba pohár vína, aby bola v eufórii.

Z krstu knihy.

Z toho neznámeho muža.

Z celebrít, s ktorými si potykala a ktoré síce neskrývali sklamanie, že avizovaná televízia sa nedostavila, ale aspoň jej potvrdili, že kniha je úžasná. Pravdepodobne ju ani neotvorili, ale hlavné je, že ich názor je aj na obálke knihy a názor celebrít sa ráta. Ich názor predáva! Nie názor nejakej Aničky, ktorá už zapadla prachom.

Henrieta si sadla s ďalším pohárom vína k notebooku. Na krste sa musela držať, z pohára iba pomaly chlipkala, lebo sa bála, že keď si vypije viac, tak sa nezdrží a prejaví sa „v plnej kráse“, čiže v plnej nahote svojej duše.

Ale teraz bola sama, nič jej nehrozilo. Iba ak negatívne recenzie, ale tých bolo málo a vedela si s nimi poradiť. Ak boli veľmi negatívne, nekompromisne ich žiadala vymazať. Ak boli len primitívne a neadresne negatívne, zgustla si na odpovedi a potom, na to konto, si napísala niekoľko XXL pozitívnych a pod nimi si ešte aj vždy ako autorka poďakovala za milú recenziu, ktorá hreje pri duši. Videla to pod jednou knihou a zapáčilo sa jej to.

Niet nad dobrý marketing!

Z písania recenzií sa totiž stal národný šport autoriek. Vychádzalo čoraz viac kníh a tak sa stalo, že aj nové tituly celkom zanikli. Autorky robili, čo bolo v ich silách. Čiže seba chválili a iné hanili. Ani Henrietine dve knihy sa tomuto trendu nevyhli.

Henrieta otvorila stránku „Nikolaj“ a klikla na svoju novú knihu, ktorá bola v predaji už takmer mesiac, ale krst sa jej podarilo zorganizovať až teraz. Nebolo to také jednoduché, ako si myslela. Tie herečky a moderátorky, ktoré chcela najviac, účasť odmietli, čím ju neskutočne urazili. Musela sa uspokojiť s druhotriednymi. Ale nevadí, tie sú aspoň vďačnejšie! Tie jej možno napíšu nejakú recenziu aj na knižné portály. Medzi rečou ich o to poprosila a ony prikývli.

S radostným očakávaním sa začítala do najnovšej päťhviezdičkovej recenzie. Bola si vedomá toho, že na krste urobila dojem a že pochvalné recenzie budú pribúdať ako huby po daždi.

Až potom si všimla tú dvojhviezdičkovú. Bez mena. Najprv do dna vyprázdnila pohár a potom sa začítala do recenzie. Anonymnej recenzie. I keď, všetky recenzie boli v podstate anonymné, hoc boli označené menom. Spravidla vymysleným menom.

Vraj nevie písať.

Vraj vie iba kopírovať.

Vraj jej chýba sebareflexia a neznesie kritiku.

A podobné nezmysly...

Ktorá kurva nakazená si niečo také dovolila napísať?!

Určite Valentína!

Kto iný?!

Všetky negatívne recenzie mi iste píše tá psychopatka Valentína! povedala si Henrieta s presvedčením jej vlastným.

Podľa seba súdim teba, vraví sa, a u Henriety si toto porekadlo našlo živé uplatnenie.

Eufória z krstu razom vymizla a namiesto nej ju ovládol hnev. Nad reakciou nerozmýšľala ani sekundu.

Vážená pani, srší z vás závisť a zloba, s vami asi nik dlho nevydrží, je mi vás ľúto. Ja osobne túto mimoriadne vydarenú knihu odporúčam nielen ženám, ale aj všetkým mužom a teším sa na filmové spracovanie, a tiež by som si ju rád prečítal v angličtine, dúfam, že čoskoro.

Pre mňa je autorka prudko návyková a predpovedám, že dobyje svet. Tí, čo píšu negatívne recenzie na túto knihu, zjavne nevedia, čo je kvalitná literatúra.

Jaroslav

A potom si ešte pripísala zo desať krátkych päťhviezdičkových hodnotení, aby bolo aj tým najväčším odporcom jasné, že JU neprebijú! V žiadnom prípade!

31.

A po tomto krste sa začali diať veci...

Už nešlo len o knihy a negatívne recenzie.

Už nešlo len o knihy s kriminálnou zápletkou.

Už išlo o život!

Začalo to návštevou Maroša.

Henrietu zobudilo búchanie na dvere a Marošov vzrušený hlas.

„Henrieta, otvor! Otvor, lebo vyrazím dvere!“

Vstala z postele, pozrela sa do zrkadla a usúdila, že vyzerá dobre. Asi ako žena tesne po sexe. Rukou si ešte viac postrapatila vlasy a otvorila.

„Čo sa deje, Maroško? Čo horí? Alebo si taký nadržaný?“ vysmievala sa mu vo dverách. To jej išlo dobre aj hneď zrána, keď jej mozog ešte driemal.

„Kde je Tina?!“ vošiel dnu bez pozvania.

„To sa pýtaš mňa?“

„Teba! Netvár sa ako neviniatko, na to ti už neskočím!“

„Ale Maroško, v prvom rade by si mal vedieť ty, kde máš svoju milovanú manželku, nie? Zase ti zahýba?“ zasmiala sa zvonivo.

Maroš ju schmatol za župan.

„Ty mrcha, čo si jej urobila?“

„Pusti ma, na náruživý sex teraz nemám náladu!“

„A ja už vôbec! S tebou už nikdy!“ pustil ju a Henrieta si pritiahla župan k telu. Pochopila, že Maroš ju fakt neprišiel pretiahnuť, ale je nazlostený.

„No dobre, tak načo si prišiel?“

„Netvár sa, že nevieš, kde je moja žena!“

Henrieta na neho vyvalila oči.

„Tina ti utiekla?“

„Neutiekla! Zmizla!“

„Zmizla?!“ od údivu zabudla zavrieť ústa. „Poď ďalej, porozprávame sa...“ chytila ho za ruku a viedla do obývačky. Nechal sa viesť ako baránok, hnev vystriedala ľútosť. Bolo mu do plaču, tak sa o svoju manželku bál. Henrieta je síce beštia, ale vrahyňa azda nie je!

„Ako zmizla?“ prejavila úprimný záujem a len ťažko skrývala spokojnosť.

„Môžem sa niečoho napiť?“ prehltol nasucho.

„Jaj, prepáč, čo si dáš? Whisky?“

„Veľa ladu,“ prikývol. Potreboval sa schladiť.

A potom Henriete povedal, ako prišiel domov z práce a Tina doma nebola. Neprišla ani večer, myslel si, že sa len zabudla u nejakej kamarátky a zaspal. Neobjavila sa ani na druhý deň. Pýtal sa susedov, obvolal celú rodinu, všetkých známych, nemocnicu, políciu. Nikto o nej nič nevedel. Doma bolo všetko tak ako vždy, žiadne stopy nenašiel.

„Už je druhý deň nezvestná,“ Maroš mal slzy v očiach.

„Neboj sa, iste sa to vysvetlí, možno sa len zahrala na Agathu Christie,“ zasmiala sa Henrieta.

Maroš sa na ňu nechápavo pozrel.

„To bola spisovateľka, písala detektívky,“ vysvetlila.

„Veď viem, ale čo to má spoločné s Tinou?“

„Aj ona zmizla bez stopy po nevere manžela,“ Henrieta sklopila oči, akoby sa za to, čo sa medzi nimi stalo, hanbila.

„A?“

„A potom sa o nejaký čas jednoducho vrátila. Chcela ho len vytrestať.“

„O aký čas sa vrátila?“ opýtal sa Maroš s novou nádejou v očiach.

„O niekoľko týždňov... A potom si našla milenca,“ dodala. Nemohla si pomôcť.

Maroš si zhlboka povzdychol.

„Nech! Nech si nájde aj milenca, len nech sa vráti živá a zdravá! Už som bol aj v kostole, poprosiť Boha o odpustenie. Heni, to sa nemalo nikdy stať, to medzi nami...“

„Už to viem, ale vtedy... vtedy som tak šialene po tebe túžila! Maroško, ja som ťa nikdy neprestala milovať,“ povedala ľútostivo, akoby mala slzy na krajíčku.

„Heni, prepáč, nevedel som, nechcel som ti ublížiť,“ bol dojatý.

Aj Henrieta bola dojatá. Teda tvárila sa tak. Túto rolu hrala azda po prvý raz. Ale Maroš jej uveril, a to bolo hlavné.

Mala chuť privinúť si ho na prsia ako svoje ubolené dieťa a potom si s ním ľahnúť do postele, kde by sa krásne a nežne pomilovali. Tak ako kedysi. Chcela vrátiť čas, ale vedela, že to nie je možné.

Vedela, že cesta späť je zahataná.

Momentálne.

Pri tejto myšlienke črty jej tváre stvrdli. Na chvíľu sa nechala ukolísať spomienkami, ale zo spomienok ešte nik nevyžil.

No ak sa Tina nevráti, tak ešte má u Maroša šancu...

Bola o tom presvedčená!

32.

Keď na druhý deň opäť u nej niekto zabúchal na dvere, nebola prekvapená. Ďakovala Marošovi, že nerozmýšľa. Ak ju chcel z niečoho usvedčiť, mal to nechať na odborníka.

Na kriminalistu!

Už bola v obraze a pripravená.

Čakala, že ju budú vypočúvať.

Nečakala však, že ten, kto ju bude vypočúvať, bude ON!

Šiesty zmysel ju sklamal aj nesklamal.

Keď ten tajomný muž z krstu zazvonil pri jej dverách, nevedela sa hneď zorientovať. Stála vo dverách a zízala na neho, neschopná slova.

„Dobrý deň,“ povedal a tváril sa vážne.

„Ako ste ma našli?“ opýtala sa zarazene.

Muž sa uškrnul a vytiahol preukaz.

„Kriminálna polícia, poručík Kukátko!“ povedal odmerane a Henriete sa podlomili kolená.

„To je zrejme nejaký žart!“

„Žiaľ, nie je! Môžem ísť ďalej?“

„Čo sa deje? Mojej mame sa niečo stalo?“ preľakla sa. Akože. Už nadobudla stratenú rovnováhu. Tušila, že tento chlap ju neprišiel pretiahnuť, ale vypočúvať kvôli Tine. Aký paradox!

„Nie, vašej mame nie,“ povedal.

„Tak poďte ďalej, i keď nechápem...“ pritiahla si župan k telu.

Bruno Kukátko sa posadil na dizajnový červený gauč a skúmavo sa zahľadel na Henrietu. Odhadoval mieru jej viny či neviny. Či je táto ľadová kráľovná schopná aj vraždy, zatiaľ nevedel, ale ľad v jej očiach si všimol už na tom krste. Hoci rozdávala úsmevy na všetky strany, jej mimika bola strnulá a gestikulácia neúprimná.

„Takže ste tu súkromne?“ pokúsila sa flirtovať Henrieta, i keď tentoraz sa jej nezdal jeho pohľad už taký priateľský a sexi.

„Rád by som, ale...“ usmial sa a Henrieta si v tom momente povedala, že tohto muža si musí získať na svoju stranu. Neuveriteľne sa jej páčil. Vzrušoval ju. Už len tým úsmevom!

„Ale?“ usmiala sa aj ona. Vložila do toho úsmevu všetok šarm, akého bola v tej chvíli schopná.

„Ide o vašu knihu.“

„Moju knihu?“ odľahlo jej. „Takže predsa súkromne!“ preložila si nohu tak, aby sa jej župan roztvoril.

„Nie, fakt ma to mrzí, ale nie,“ pohľad mu spočinul na jej nohách. Tá mrcha vie ako na chlapov!

„Naozaj nechápem... Prepáčte, dáte si kávu, čaj, vodu?“ postavila sa. Opasok župana sa jej trocha uvoľnil. Nepritiahla si ho.

„Vodu, ďakujem.“

Henrieta priniesla minerálku a naliala do dvoch pohárov.

Pri nalievaní sa naklonila tak, aby jej videl do výstrihu čo najlepšie.

„Nech sa páči, alkohol asi v službe nesmiete, však?“ zažmurkala. Neuvedomila si, že sa správa ako typická žena, ktorá chce odviesť pozornosť od toho, kvôli čomu ju poručík navštívil.

„Nie, nesmieme, ale ja nepijem ani mimo služby,“ odvetil a napil sa vody. „Prejdime k veci, pani Hrúzová...“

„Slečna,“ opravila ho a zamávala mihalnicami. Ako dobre, že som sa ešte neodlíčila, pomyslela si.

„Takže, slečna, ehm... Hrúzová,“ zdvihol k nej oči.

„Henrieta... To znie lepšie,“ povedala a našpúlila pery, aby vyzerali plnšie. Chcela sa mu zapáčiť, chcela ho zaujať. Ale nie kriminálnym činom!

Bruno si odkašľal.

„Áno, ale...“

„Takže sa vám moja kniha páčila?“ skočila mu do reči. Dala si záležať, aby v jej hlase bolo cítiť skromnosť.

„No, najmä tá časť, kde píšete o zmiznutí...“ koniec vety nechal visieť vo vzduchu a pozrel sa Henriete priamo do očí. Vedel, že táto žena nie je taká hlúpa, aby to najprv roztrúbila do celého sveta a potom aj vykonala. Ale čo ak je až taká prefíkaná, že sa práve na toto spoliehala? Že v každej dobrej detektívke je vrahom ten, čo je podozrivý najmenej, nie najviac!

Henrieta sa zasmiala, Brunovi sa zdalo, že nasilu.

„Ach, to? Kriminálne zápletky v knihách frčia, tak som si jednu vymyslela aj ja, nevedela som, že je to trestné!“

„Ide o pani Frešovú, Valentínu Frešovú,“ povedal a sledoval jej prvú reakciu.

„Tina? Čo je s ňou? “ opýtala sa až podozrivo ľahostajne. Rozhodla sa hrať nevedomú. Netušila, že Bruno sa pozná s Marošom a že o nej vie už všetko.

„Je nezvestná!“

„Čože? Ako nezvestná?“ jej tvár chcela prezrádzať údiv, ale Bruno jej výrazu neuveril. Hociktorého iného muža by zrejme svojím neverbálnym prejavom oklamala, ale nie jeho, ktorý sa počas svojej takmer dvadsaťročnej praxe stretol už aj s prefíkanejšími ženami.

„Zmizla!“ prezradil.

„Ako zmizla?!“

„Myslel som, že vy budete vedieť viac...“

„Prečo, prečo by som ja... ja...“ koktala.

Hm, žena s podrezaným jazykom a koktá? Tiež podozrivé! zapísal si Bruno do pamäti. Žiadne zápisníčky ani diktafóny so sebou nenosil. Mal perfektnú pamäť.

„Boli ste kamarátky, či ani nie?“ opýtal sa so zdvihnutým obočím a Henrieta si všimla, že by potrebovalo vytrhať, najmä pri koreni nosa. Na druhej strane mu to zrastené obočie dodávalo výraz dravca. A to sa jej páčilo. Vždy túžila po drsnom chlapíkovi a tento Bruno je kriminalista, čo vyšetruje vraždy, ten iste nebude žiadna padavka, ale ostrý chlap, uf! Len či nebude ostrý až príliš?! Tohto chlapa len tak ľahko nezmanipulujem! uvedomila si hneď, pretože bola veľmi bystrá.

„Kamarátky? No áno, boli sme dlhoročné priateľky!“ odvetila po chvíli premýšľania.

„Povedzte mi niečo o vašej priateľke. Aká bola?“ nahol sa k Henriete – podozrivej číslo jeden. Ucítil jej korenistý parfum, ktorý bol podobný ako ten, čo používal on. To tiež o niečom vypovedá! dával si dokopy mozaiku jej charakteru a pohnútok, ktoré by ju mohli viesť k zločinu.

„Aká bola?! Už nie je?“ opýtala sa Henrieta skôr zvedavo ako zhrozene.

„Jej telo sme ešte nenašli.“

„Aha, takže ju niekto zabil?“ v jej hlase bol náznak čohosi, čo Bruno zatiaľ nedokázal identifikovať. Toto bude tvrdý oriešok!

„Prečo si myslíte, že ju niekto zabil?“

„Nemyslím! Len predpokladám na základe vašich slov!“ ohradila sa.

„Boli ste aj kolegyne... Prečo dostala výpoveď? Okamžitú výpoveď!“

„Riaditeľ s ňou nebol spokojný už dlhšie, a potom, keď prišla o dieťa a vrátila sa do práce, bola nevyspytateľná, nespoľahlivá, hašterivá, asi jej to udrelo na mozog!“ zakončila tvrdo.

„Pohádali ste sa?“

„Nie! Prečo by sme sa mali pohádať? Keď bola tehotná, pomáhala som jej, ako som vedela...“ odpovedala rýchlo a ochotne, ale inak jej tvár nevyjadrovala žiadne emócie.

„Ako pomáhala? Tak, že ste písali na jej knihy urážlivé recenzie?“

„Ja?! No dovoľte! Prečo by som to robila, veď aj ja som autorka! To sa medzi nami nerobí!“ osopila sa na neho vysokým, nepríjemným hlasom.

Aha, takže nerada priznáva pravdu, poznačil si opäť do svojej pamäti Bruno. Táto ženská sa tak ľahko neprizná!

„Nie? Ani, napríklad, zo závisti?“ opáčil.

Rozosmiala sa. Jej smiech pripomínal škripot prevodovky v jeho starej škodovke, keď zaradil zle rýchlosť.

„Prosím vás, čo by som jej mala závidieť? Obe moje knihy patria k najpredávanejším, tie jej sú v rebríčku ďaleko podo mnou.“

„Takže máte prehľad...“

„Samozrejme, že mám, každá autorka má prehľad o knižnom trhu. Dokonca sú aj také, čo chodia do predajní a svoje knihy strkajú medzi bestsellery!“ povedala s opovrhnutím.

„Konkrétne?“

Sklopila cudne oči.

„Nechcem žalovať.“

„Henrieta, toto nie je klebetný krúžok, ja vyšetrujem možno vraždu!“ upozornil ju, že tá hra na cnostnú autorku nemá význam.

„Nerada to vravím... Tina mala také praktiky!“

„A vaše praktiky sú aké?“ usmial sa na ňu sprisahanecky.

„No, podľa toho, či máte na mysli praktiky v knižnom biznise, či niekde inde...“ povedala dvojzmyselne a dokonca sa začervenala. Aj to mala nacvičené. Stačilo zadržať dych.

Bruno si odkašľal a postavil sa. Podal Henriete ruku.

„Zatiaľ vám ďakujem, budem vás ešte potrebovať,“ povedal a Henrieta si predstavila posteľ.

„Budem sa tešiť, pán kapitán,“ roztiahla ústa do obrovského úsmevu, a keď jeho ruku pomaličky púšťala, nenápadne si ju pootočila.

„Ak zisťujete, či mám obrúčku, tak nemám,“ pousmial sa.

„Vám nič neujde... Bruno?!“

„Brunom pokazíte rozhodne menej ako kapitánom,“ podotkol.

Také otrepané! Poručíka povýšiť na kapitána, pohladkať mu ego a získať si jeho sympatie.

„Prečo ju nenosíte? Prekáža vám pri výkone povolania?“ bola až nemiestne zvedavá.

„Žiadnu nemám,“ odvetil, až sa sám čudoval, prečo jej odhaľuje svoje súkromie. „Ale moja obrúčka nie je predmetom vyšetrovania!“ ihneď sa spamätal a nasadil oficiálny tón.

Zato ona bola vysmiata ako jarné slniečko. Ako keby nemala žiadny strach ani trému. Akoby bola nevinná.

„Na tom predsa nezáleží,“ odprevádzala ho k dverám ladným krokom v bordových papučkách s labutienkou a štrasovou ozdobou. Zjavne si dáva záležať na svojom výzore a chce sa páčiť aj sama sebe. Typ ženy, ktorá je upravená aj v posteli, keď spí, zhodnotil ju. Ktovie ako vyzerá v posteli, keď súloží? preletel mu hlavou bleskový obraz nahej Henriety.

Vyšiel do tmavej chodby, ale zrazu sa otočil a povedal: „A... neutečte mi, Henrieta!“

„Vám? Nikdy!“ obdarila ho milým úsmevom a spokojne za ním zavrela dvere. Nebude to ľahké, ale tohto chlapa si musí omotať okolo prsta!

Zatiaľ sa tomu bráni, ale aj on je len chlap!

33.

Bruno vyšiel z brány a nasadol do auta. Pozrel sa do jej okien. Klasika – kývala sa záclona.

Tá ženská pred ním niečo skrývala a milenec v skrini to nebol! To je jasné!

Každopádne ho fascinovala! Akurát ešte nemal ujasnené, v akom význame slova.

Prišiel domov, spravil si praženicu a sadol za stôl. Druhá stolička bola už dlho prázdna.

Neriešil to.

Nemal čas.

Ktovie, prečo zrazu na to pomyslel. Že sedí pri stole sám. Že si musí sám variť večeru. No, variť... Skôr ohriať párky či iný polotovar. A keď zabudne nakúpiť, zachránia to vajcia a chlieb. Často išiel spať hladný, ale to ho až tak netrápilo. Aspoň nepriberie.

Keď dojedol, opláchol tanier a posadil sa do svojho obľúbeného kresla, v ktorom riešil prípady.

Teraz mal pred očami Henrietine nohy a výstrih. Stála by za hriech, v posteli musí byť ako tornádo, tým si bol istý.

Čím si nebol istý, bola jej vina, či nevina. Respektíve, akú úlohu zohráva v tomto prípade.

Zamyslel sa.

Ešte predtým, ako Valentína zmizla, bol za ním Maroš. Jeho kamarát zo starých čias. Vyrastali na jednom dvore a potom sa občas náhodou stretli.

Maroš za ním prišiel kvôli manželke. Mal o ňu strach. Aj ona sa bála. Maroš mu všetko vyrozprával, ako ju Henrieta už roky nenávidí, ako ju ženie vpred len pomstychtivosť a chorobná posadnutosť úspechom aj cez mŕtvoly. Dal mu prečítať všetky recenzie, teda všetky tie, o ktorých si mysleli, že ich písala Henrieta.

„Bruno, prosím ťa, mohol by si zistiť, odkiaľ to bolo posielané? Potrebujeme dôkaz! Musím vylúčiť, že Tina trpí paranojou,“ povedal mu vtedy.

„Zistiť sa dá všetko, ale muselo by ísť o závažný trestný čin či podozrenie,“ poučil ho Bruno.

„Viem, preto som prišiel za tebou. Prosím ťa, mrkni sa na to, možno naozaj ide o život!“ naliehal na neho Maroš a potom vytiahol z tašky dve knihy. „Prečítaj si tieto knihy, písala ich Henrieta, možno ti napovedia viac!“

Bruno knihy hodil na stôl a ani sa na ne nepozrel.

„Uvidím, čo sa bude dať urobiť, ale nič nesľubujem!“ povedal opatrne.

„O týždeň je krst Henrietinej knihy v nákupnom centre, mohol by si tam skočiť a hodiť s ňou reč, omrknúť si ju, či... Ale ako chlap, nie ako vyšetrovateľ! Vieš, ona je strašne prefíkaná...“

„Ak sa nevyskytne nič vážnejšie, tak sa tam mrknem,“ skočil Marošovi do reči. Nemal čas počúvať konšpiračné teórie. „Dám ti potom vedieť, kamarát!“ potľapkal ho po ramene a rozlúčili sa. Pravdupovediac, nemienil v tejto veci nič robiť, nechcel svoje postavenie zneužívať pre kadejaké babské taľafatky.

Ale potom, večer, keď zase nemohol zaspať, začal v jednej z tých kníh listovať. V tej, čo mu Maroš doniesol ako dôkaz, že Henrieta by najradšej jeho manželku zo svojej cesty odpratala.

Príbeh bol banálny, vyšetrovanie zločinu smiešne, v skutočnosti prebieha celkom inak. Autorka očividne nemala o tom ani šajnu. Ale čo ho zaujalo, bol štýl, akým sa Henrieta vyjadrovala. Miloval sarkazmus a ona ním teda nešetrila. Ani pri opisoch sexu.

Normálne stvrdol!

Začínal byť na Henrietu zvedavý ako muž, nie ako vyšetrovateľ.

Keď ju na tom krste zbadal, stvrdol ešte viac. Teda obrazne. Na verejnosti si to nemohol dovoliť, vedel sa ovládať.

Bola šarmantná takým neobyčajným spôsobom.

Ale hlavne strašne sexi! Jemné ružové šaty s decentným výstrihom presne kopírovali obrysy jej príťažlivého tela.

Zamľaskal.

Mal na ňu neuveriteľnú chuť. Niet divu, poriadny sex nemal od Vianoc a už bol september.

Od toho dňa každý večer v posteli premýšľal, aký spôsob zvoliť na zoznámenie. Nechcel sa jej predstaviť ako vyšetrovateľ. Po prvé sa mu páčila a po druhé, ak aj má niečo za ušami, skôr to zistí, keď sa k nej dostane bližšie ako MUŽ!

Ale potom prišiel za ním Maroš, aby nahlásil nezvestnú manželku a Bruno teraz už naozaj musel konať. Žiaľ, nie ako muž, ale ako vyšetrovateľ.

34.

Až teraz mal Bruno pádny dôvod, aby dal prešetriť Henrietinu IP adresu aj jej počítač.

IT špecialista sa trocha potrápil, Henrieta nemala bežne prístupnú IP adresu. Už to o niečom svedčilo!

Záver: Valentína netrpela paranojou, takmer všetky dehonestujúce recenzie boli odoslané z Henrietinho notebooku.

Bruno bol sklamaný – všetky stopy smerovali k Henriete, s ktorou si začal vo svojej mysli robiť smelé plány. A nielen sexuálne. Ale týmto zistením z neho opadla všetka chuť ako jesenné lístie zo stromu.

Tú knihu si prečítal ešte raz, pozornejšie. Prvý raz ju len preletel očami, až na posteľné scény, pri nich sa zastavil dlhšie.

A prečítal si aj tú knihu s kriminálnou zápletkou, ktorú napísala Valentína.

Nevedel posúdiť, ktorá bola lepšia.

Tinina kniha bola sofistikovanejšia, zápletku mala lepšie premyslenú, zato sex v nej nebol takmer žiadny. Ani humor. Iba emócie.

Henrietina kniha bola taká rýchlokvasná zlátanina, ale mala šťavu a šarm, tak ako samotná autorka. O tom sa presvedčil hneď na druhý deň, keď ju osobne navštívil.

Bruno sedel vo svojej kancelárii a tuho premýšľal.

Nechcel, aby bola Henrieta vrahyňou. Dúfal, že sa Valentína nájde, živá a zdravá, lebo tieto spisovateľky sú asi všetky divné. Možno len niekde hľadá nový námet na knihu...

O pár dní z ničoho nič príde domov, povie, že ju uniesli mimozemšťania a potom o tom napíše knihu, haha! Zatiaľ to bral na ľahkú váhu.

V každom prípade však musel začať pátranie a čakal ho druhý výsluch Henriety. Tentoraz si ju zavolal do svojej kancelárie.

Tešil sa, že ju uvidí, a zároveň mal taký nepríjemný pocit.

Henrieta bola mrcha par excellence, to mu bolo jasné. Ale to ho na nej práve priťahovalo.

On ju skrotí!

Denne sa stretával s vrahmi a inými zločincami, nejaká beštia menom Henrieta ho nemohla rozhádzať. Túto ženskú môže skúmať celý život a nudiť sa nikdy nebude. Už len z profesionálneho hľadiska – odhliadnuc od tých iných, aj príjemnejších, ako je napríklad sex.

Nadýchol sa a vykrútil jej telefónne číslo.

35.

Henrieta nemohla strácať čas. Po Brunovom telefonáte jej bolo jasné, že ju do svojej kancelárie nepozýva len na kávu, ale že pôjde o normálny výsluch.

Cestou k Marošovmu domu už mala plán, ako ho dostať za mreže.

Keď ho nemôžem mať v posteli, tak nech si sedí vo väzení, kokot! zahrešila si od srdca.

Pozrela na displej mobilu. Ukazoval čas 17:33, to už musí byť Maroš doma. Volať mu bolo zbytočné až kontraproduktívne. Minule sa síce rozišli ako zmierení nepriatelia či dokonca priatelia, ale ktovie, čo sa v jeho hlave udialo odvtedy, keď na ňu kydá?

V oknách sa svietilo. Bránka nebola zamknutá. Žeby niekoho čakal? Milenku? Alebo zlodeja? Alebo mňa? uchechtla sa.

Prešla záhradou až k dverám. Zaklopala.

Jemne.

Nesmelo.

Tak, ako to ona nemáva vo zvyku.

Maroš otvoril dvere a hneď ich chcel pred ňou pribuchnúť. Henrieta s tým rátala, bola pripravená, stihla vsunúť nohu medzi dvere.

„Maroško, vypočuj ma, chcem ti pomôcť, prisahám!“ odrapotala rýchlo.

„Ty? Ty mi pomôžeš akurát tak do hrobu!“

„Neblázni!“ odtlačila dvere. Maroš bol síce chlap, ale ona mala energie za troch.

„Henrieta, už viem, že si to všetko písala ty, že Tinu nenávidíš, že si schopná čohokoľvek, aj vraždy!“ stál pred ňou hrozivo, ako jej zlé svedomie.

„To všetko len z lásky k tebe, bola som nešťastná, prečo to nedokážeš pochopiť?“ rozplakala sa. Vždy si musela pripomenúť niečo veľmi tragické, aby vyronila slzu. Teraz si spomenula na smrť svojho brata. Vtedy, keď sa to stalo, neplakala. Až oveľa neskôr pochopila, že zomrel niekto, kto ju mohol po celý život ochraňovať.

„Heňa, priznaj sa, kam si odpratala Tinu?!“ uprel na ňu utrápené oči.

„Ti šibe? Nič o nej neviem!“ utrela si oči vreckovkou ako dáma. „Podľa mňa sa zašíva u nejakého milenca a ty si zbytočne hysterický!“

„Netrep! Ozvala by sa, poznám ju lepšie ako ty!“ trval na svojom Maroš.

„Maroš, ja ťa milujem! Neodháňaj ma!“ vrhla sa mu okolo krku.

Maroš ju chcel od seba odtrhnúť, ale už nemal silu. Bola na ňom prilepená ako sekundové lepidlo.

Skončili v posteli. Ale neuveríte, bez sexu!

Henrieta ho držala v náručí a hladkala. Chcela ho učičíkať, aby jej uveril. Aby sa uvoľnil. Aby po sexe zaspal ako zabitý, lebo mala plán...

Maroš však zaspal už pred sexom. Bodaj by nie! Odkedy zmizla Tina, ani oko nezažmúril. Nedalo sa.

Henrieta bola urazená. To sa jej ešte nestalo! Aby nejaký chlap pri nej zaspal. Ona bola svieža ako ranná tráva a mala chuť na sex.

S Marošom.

Nevadí! Veď ja mu to všetko zrátam! vravela si, keď vstávala z postele. Musela myslieť na svoj plán. Musela vyrobiť dôkaz, ktorý Maroša usvedčí.

Obliekla sa a išla do obývačky. Notebook bol v rohu, na pracovnom stole. Vybrala z kabelky vreckovku a špicaté pero. Pomocou vreckovky otvorila notebook a opatrne zapla.

Hrotom pera sa nastavila na ikonku fejsbúku a klikla. Automaticky sa dostala do Marošovho profilu. Na to sa spoliehala – že sa neodhlasuje, ako väčšina lenivých a neopatrných ľudí. Začala čítať jeho nástenku, príspevky jeho priateľov. Hľadala niečo, čoho by sa mohla zachytiť, na čo by mohla odpovedať. V Marošovom mene, samozrejme. On, našťastie, o Tininom zmiznutí informoval svojich priateľov len okrajovo. Bol tam iba odkaz spred niekoľkých dní, že ak niekto o nej niečo vie, nech mu pošle správu.

Neboj, Maroško, ja ti pošlem takú správu, že sa budeš do smrti škvariť v pekle, haha! smiala sa v duchu. Vytiahla si z kabelky mobil. Pozrela sa na displej, wifi signál bol dobrý, to si všimla už minule, keď tu bola na návšteve. Prihlásila sa na svoju fejsbúkovú adresu s falošnou identitou, ktorú používala len občas. A poslala Marošovi správu:

Viem, že si svoju ženu zabil, si VRAH!

Počkala asi minútku a potom z Marošovej adresy hrotom pera opatrne naťukala:

Kto si? Čo všetko vieš? Dohodneme sa!

Notebook zavrela a potichu sa vytratila. Nepotrebovala vidieť Marošovu znechutenú tvár ráno, keď sa prebudí a zbadá ju.

Dúfala, že mu v najbližšom čase nebude nik posielať správu, aby si nevšimol tie jej a nevymazal. Aspoň dozajtra, kým to nepovie Brunovi.

36.

Keď Henrieta prišla na výsluch, Bruno ju takmer nespoznal. Jej tvár bola celkom bez mejkapu a vlasy mala stiahnuté do obyčajného konského chvosta. Oblečená bola ako mníška. Alebo väzenkyňa. Čiže asexuálne. Očividne chcela na neho zapôsobiť ako nevinná ľalia, ale v Brunovi to napodiv vyvolalo ešte väčšie vzrušenie, ako keď odhaľovala nohy a provokovala ho. Musel si však zachovať chladnú hlavu a profesionálnu česť.

„Zdravím,“ povedal so zachmúrenou tvárou a ukázal jej, aby si sadla.

„Ahoj... pardon, dobrý deň,“ opravila sa rýchlo a sklopila oči. Bruna táto jej hra na nevinnú ľaliu začínala baviť.

„Pani... slečna... ehm, Henrieta... máme nové dôkazy v prípade Valentíny Frešovej.“

„Iba kvôli tomuto ste ma sem zavolali?“ opýtala sa hláskom trinásťročnej nevinnej dievčinky.

„Nie ste zvedavá, čo sme zistili?“

„Ani nie... Viete, ja nechcem mať s jej zmiznutím nič spoločné. Pochopte, rozbieham celkom slušnú kariéru spisovateľky a...“

„A nie je nič lepšie ako takáto reklama!“ skočil jej do reči.

Prekvapene na neho pozrela. Potom si vybrala z kabelky vreckovku a vysmrkala sa. A Bruno mal dojem, že táto žena pozerá príliš veľa amerických detektívok. Správala sa presne ako hrdinka jednej z nich. Chcela byť taká nenápadná, až bola nápadná.

„Nerozumiem vám,“ povedala.

Bruno sa chrapľavo zasmial.

„Ale rozumiete! Netvárte sa ako obeť, nesvedčí vám to,“ uškrnul sa.

Henrietine oči sa od údivu zväčšili.

„Aké dôkazy máte?“ hlesla.

Bruno hodil pred ňu akési papiere. Vzala ich do rúk, aby sa pozrela, o čo ide. A zamrzla. Boli to vytlačené recenzie na Tininu knihu.

„Čo nám k tomu poviete?“

„Strašné! Ako vedia byť niektorí ľudia zlomyseľní! Ja som Tinuške vravela, nech to nečíta,“ krútila hlavou a tvárila sa pohoršene.

„Neviete, kto to písal?“

„Ako by som to mohla vedieť?!“

„Naozaj neviete, Henrieta?“ hypnotizoval ju pohľadom.

„Nie, neviem!“ zvýšila hlas. Začínala byť nervózna.

Táto žena nemá čisté svedomie, to je jasné ako facka! usúdil Bruno.

„Klamete!“ zvýšil hlas aj on.

„Prečo by som klamala?“ opýtala sa vystrašene.

„Lebo ste to písali vy!“ ukázal na ňu prstom ako na vraha.

„Toto si vyprosím, chcem právnika!“

„Zatiaľ nie ste obvinená,“ upokojoval ju Bruno.

„Zatiaľ?! Viete, Bruno, myslela som si, že ste lepší vyšetrovateľ, ale vy ste obyčajný amatér!“ už sa nezdržala, musela mu to povedať. Nech si o nej myslí, čo chce!

„Tu sú dôkazy, že tieto správy boli odosielané z vášho počítača,“ hodil pred ňu ďalšie papiere.

„Z môjho?“ zasmiala sa. „Ja mám predsa... ja mám...“ zasekla sa.

„Áno, máte utajenú IP adresu, ale pre špecialistu to nie je až taký veľký problém zistiť...“

„Neverím vám! Ja som nič nepísala, nič som neurobila, som nevinná! A na tom trvám!!!“

„Henrieta, dôkazy nepustia! Mám zavolať kolegov, aby vás odviedli do cely, alebo mi chcete ešte niečo povedať?“ zadíval sa na ňu takmer prosebne a potom jej chytil ruku. Na znamenie toho, že jej verí.

Henrieta mlčala a so sklopenými očami žmolila v ruke vreckovku.

Bruno bol trpezlivý. Vedel, že sa v nej odohráva boj samej so sebou. Ťažký boj. Možno prvýkrát v živote.

Potom si sťažka povzdychla a prehovorila:

„Tak dobre, písala som to ja! Ale s jej zmiznutím nemám nič spoločné, prisahám!“

Bruno sa spokojne usmial.

Prvé kolo mal vyhrané!

„Môžem vás poprosiť o pohár vody... Bruno?“ zdvihla k nemu oči, v ktorých sa zračilo toľko bezradnosti, až mu to bolo smiešne. Bežne boli jej oči studené ako voda v studni.

„Iste,“ vzal z poličky pohár a napustil do neho vodu z vodovodu. „Nech sa páči,“ podal jej ho.

„Ďakujem,“ šepla a vystrela ruku, aby si vzala pohár. Dotkla sa pritom jeho ruky, akože nechtiac. Jej prsty boli studenšie ako voda v tom pohári.

Pila hltavo, ako každá žena, ktorá je veľmi rozrušená z výsluchu. Ktorej vyschlo hrdlo zo silného emočného rozpoloženia a vypätia.

Hrala to dobre, iný by jej uveril.

„Neverím vám, Henrieta!“

„To je váš problém,“ prehodila ľahostajne.

„Maroš... Pán Frešo vás pozná dosť dobre, opísal vás presne, aj to, čoho všetkého ste schopná!“

„Maroš? Pche! Ten...“ chcela povedať podrazák. Takže on ju ohovára ešte aj pred kriminálkou?! Hádže na ňu špinu? No, veď za to zaplatí!

„Áno, váš bývalý priateľ a súčasný manžel vašej priateľky, či skôr nepriateľky, však?“

„Vôbec by som nebola prekvapená, keby sa o zmiznutie svojej ženy postaral práve ON!“

„Prečo si to myslíte?“

„Nemyslím,“ povedala.

Bruno zdvihol obočie.

„Som o tom presvedčená!“ dodala. Tešila sa, že zabije dve tri muchy jednou ranou. Odvráti podozrenie od seba, a keď bude Maroš čo i len vo vyšetrovacej väzbe, pomstí sa jemu aj Tine. Ak sa nájde živá! uškrnula sa.

Brunovi nič neušlo, ani jej nenápadný škodoradostný úškľabok. Sledoval každý náznak jej mimiky, ktorá mu prezrádzala viac ako jej slová.

„Chcel by som mať vašu neochvejnú istotu, bez akýchkoľvek dôkazov,“ povedal prísne.

„Mám dôkazy,“ odvetila suverénne.

„Počúvam, Henrieta,“ bol zvedavý, čo si vymyslí. Maroša neupodozrieval, ten svoju ženu miloval, ale človek nikdy nevie... A vyšetrovateľ musí rátať s každou alternatívou.

„V kabelke ten dôkaz nemám, ale keď ma pustíte, tak vám ho ukážem,“ preložila si nohu a zdvihla bradu. Začínala sa vracať do úlohy, ktorú nemusela hrať.

„Zatiaľ ste iba podozrivá, takže nemám dôvod zadržať vás, i keď...“ usmial sa.

Henrieta sa oprela lakťami o stôl a podoprela si bradu.

„I keď?“ zopakovala s očakávaním a s našpúlenými perami.

„I keď by som si vás tu podržal celkom rád,“ povedal dvojzmyselne.

„Ako muž? Či ako vyšetrovateľ?“ oprela sa o stoličku a vypla prsia.

Pozor, Bruno, začína flirtovať! dostal signál do mozgu.

Mal čo robiť, aby ju neschmatol a nepoložil na chrbát. Jeho stôl si toho už pamätal...

Bol najvyšší čas výsluch ukončiť. Táto ženská ho neuveriteľne provokovala.

„Takže, Henrieta, čakám na ten dôkaz, aby som vás mohol pustiť domov.“

„Všetko je na webe... Na fejsbúku, konkrétne,“ tvárila sa tajomne ako femme fatale.

„A čo konkrétne máte na mysli?“

„Hodila som mu udičku, z iného profilu, samozrejme,“ žmurkla na Bruna.

„Vy máte na fejsbúku založených viac profilov?“ opýtal sa pobavene.

Prikývla. Už vedela, že aj tak by nemalo význam zatĺkať.

„Už ani sama neviem koľko... Päť, šesť?“ zamyslela sa.

„Henrieta, vy ste teda číslo!“ zasmial sa.

„Jeden profil je nuda! Vás by to bavilo? Stále s tou istou?“

„Asi nie,“ povedal úprimne. „A ako to dopadlo? S tou udičkou...“

„Jaaaj,“ zatvárila sa, akoby už aj zabudla. „Čo myslíte?“

„Rybička sa chytila!“

„Čoby rybička, ryba!“ vystrela sa hrdo, akože jej patrí zásluha za odhalenie vraha. Bruno vážne prikyvoval, ale v duchu sa bavil. To je ale maska! Neveril, že Maroš je vrah, ale jej udanie prešetriť musí.

„Dobre, pozrieme sa na to,“ povedal ustarostene.

„Dúfam, že to ešte nevymazal!“ povedala s obavou. „Vlastne... pre vás by ani to nemal byť problém, však?“ oslnivo sa na Bruna usmiala a on jej úsmev vrátil.

„Dovidenia, Henrieta,“ podal jej ruku a silno jej ju stisol.

Toto je chlap ako sa patrí! pomyslela si a s pocitom dobre vykonanej práce odkráčala.

37.

Keď Maroš zbadal stáť pred dverami Bruna, zľakol sa.

„Už ste ju našli?“ opýtal sa vystrašene, hlas sa mu triasol. „Je mŕtva?“

„Nie, pustíš ma aj ďalej?“

„Oh, prepáč, poď dnu. Nie, nenašli, alebo nie, nie je mŕtva?“ visel Brunovi na perách.

„Nenašli.“

Marošovi odľahlo.

„Ale máme udanie na teba,“ pozrel sa mu priamo do očí.

„Aké udanie?“

„Kedy si bol naposledy na fejsbúku?“

„Čo ja viem... Pred tromi-štyrmi dňami. Prečo?“

„Pozri si nové správy.“

Maroš podišiel k stolu.

„Počkaj!“ zastavil ho. „Pre istotu vezmem odtlačky prstov.“

„Odtlačky prstov? Čo som nejaký vrah?“

„Dúfam, že nie! Možno tam budú aj iné,“ povedal zamyslene Bruno.

Maroš sa nechápavo prizeral, ako Bruno v rukaviciach otvára jeho notebook a berie odtlačky z klávesnice. Čo sa to tu, dofrasa, deje?!

„Už môžeš,“ povedal po chvíli Bruno a Maroš si sadol za notebook. Klikol na fejsbúk a potom na správy. Posledná bola od nejakej neznámej ženy. Nepamätal si, že by ju už čítal.

„Babsy Soberano? Kto to je?“ pýtal sa sám seba.

„Nevieš? Veď si jej odpovedal,“ povedal Bruno s vážnou tvárou.

„Ja?!“ díval sa na monitor a v očiach sa mu zračila úprimná hrôza, keď si prečítal svoju odpoveď. „Vrah?! Božemôj, to som nepísal ja! Bruno, hádam by si tomu neveril?!“

„Mal si včera nejakú návštevu?“

„Áno,“ povedal zahanbene, „bola tu Henrieta.“

„Všimol som si, že počítač nemáš zaheslovaný a z fejsbúku sa neodhlasuješ,“ povedal Bruno. Už mu to bolo jasné. Jeho podozrenie sa potvrdilo.

Marošovi sa zrazu rozjasnila tvár a vzápätí sa zatiahla hnevom.

„Henrieta! Tá mrcha bola v mojom počítači, na mojom profile. Ja ju, prisahámbohu, zabijem!“

„Myslel som si to... Maroško, mám taký plán,“ zamyslel sa Bruno.

„Aký plán?“

„Ale budem ťa musieť na pár dní zavrieť do vyšetrovacej cely.“

„Zavrieť? Ale ja som nevinný!“

„Verím ti, ale to je súčasť plánu. Henrieta si bude myslieť, že som jej uveril, stratí ostražitosť a možno sa prezradí.“

„Aha, no, keď to pomôže nájsť moju manželku, tak teda dobre,“ povedal neochotne. Byť zavretý v cele nie je dvakrát príjemné pre nikoho. Ani pre vraha, nieto pre nevinného!

Bruno ho potľapkal po pleci.

„Neboj, kamarát, budeš tam mať protekciu!“ usmial sa na neho povzbudivo.

Bruno sedel vo svojom kresle, popíjal čaj a premýšľal.

Odtlačky patrili iba Marošovi. To mu zamiešalo karty. Henrieta je síce prefíkaná líška, ale žeby bola až taká obozretná? Žeby si to vopred naplánovala? Hm...

A čo keď je vrahom naozaj Maroš? Respektíve má prsty v jej zmiznutí? Veď v každej dobrej detektívke je vždy páchateľom ten najmenej podozrivý.

Maroša mal rád, bol to dobrý chlap, ale ktovie, čo sa udialo. Možno jeho manželka zomrela nešťastnou náhodou a on sa bál obvinenia, tak jej telo niekde zakopal.

Pristihol sa, že začína uvažovať týmto smerom. Že Henrietu by obvinil nerád. Predsa len, je žena! A on má s ňou iné plány, ako ju navštevovať v base.

Vykrútil jej číslo. Rád počúval jej ostrý hlas, rád počúval, čo hovorí. Rád by ju zase videl.

„Haló!“ ozvala sa namrzene.

„Poručík Kukátko,“ predstavil sa oficiálne.

Oficiálne bol oprávnený jej zavolať. Neoficiálne by ho mohla poslať do kelu! To ešte nevedel, že ona nemá problém poslať hocikoho aj do piče, nielen do kelu!

„Á, Bruno,“ jej hlas sa razom zmenil na sladký a prívetivý, čo ho potešilo. „Priznal sa? Dúfam, že preto mi voláte?!“

„Áno, aj preto.“

„Nechcete mi o tom prísť porozprávať? To si nenechám ujsť,“ zasmiala sa hrdelne.

„Prídem rád, Henrieta. Aj hneď!“

„Hneď?“ pozrela sa do zrkadla a rýchlo rátala, koľko jej bude trvať, kým sa osprchuje, umyje a vyfúka vlasy, urobí mejkap. „Nie, nie, až tak o dve-tri hodinky!“

„Fajn, prídem!“

„Teším sa, Bruno,“ povedala hlasom, pri ktorom sa mu hneď vybavila posteľ a nahá Henrieta v nej.

O dve a pol hodiny stál pred jej dverami vysprchovaný a oholený, v čistej, vyžehlenej košeli.

Keby niečo...

Henrieta mu otvorila kompletne a dokonale upravená, akoby mali ísť na slávnostnú večeru do nóbl podniku.

Keď za ním zavrela dvere, ponúkla mu papuče.

Uf! Ako doma?!

Potom ho ponúkla čajom, ona si naliala červené víno.

„Tak rozprávajte... Ako sa tváril, keď ste mu oznámili, že je podozrivý z vraždy?“ pozerala na Bruna s radostným očakávaním.

„Bol zaskočený,“ zamiešal si lyžičkou čaj a pokračoval: „Tváril sa, že je nevinný, vyhováral sa, že tú správu nepísal.“

„To je celý on! Vždy sa tvári ako neviniatko, pritom je to ten najväčší hajzel pod slnkom!“ rozohňovala sa. „Dúfam, že ste ho zavreli! Vraha!“

„Odtlačky prstov ho usvedčili, žiadne iné na tom počítači neboli,“ povedal Bruno s pohľadom upretým na jej nohy. Napadlo mu, že nosí rovnaké číslo topánok ako on. A Henriete zas napadlo, ako dobre, že bola taká opatrná a ťukala do kláves len jemne hrotom pera, aj to iba na samom okraji, aby nezmazala jeho odtlačky. Myš nepoužila. Bola na seba hrdá, že prešla cez rozum aj skúsenému kriminalistovi, i keď veľmi vysokú mienku o jeho detektívnych schopnostiach nemala.

Iné schopnosti, napríklad tie v posteli, sa rozhodla preskúmať dnes večer. Bruno voňal, ani špinu nemal za nechtami, ani dieru na ponožke, takže prichádzal do úvahy ako milenec a možno aj viac.

„Pán Frešo je vo vyšetrovacej väzbe,“ povedal Bruno a pohľad presunul na jej ruky. Aj tie mala väčšie ako iné ženy. Plus tie dlhé, špicaté nechty... Tie by sa dali použiť aj ako zbraň, alebo...

„Vo vyšetrovačke? Fakt?“ oči sa jej rozžiarili. „Mám chuť vás pobozkať, ste skvelý, Bruno!“

„Nech sa páči,“ zasmial sa.

A Henriete viac nebolo treba. Prisala sa na jeho úzke pery ako upírka. Bruno z nej strhol tú parádu, ktovie načo si ju obliekala, keď obom bolo jasné, o čo ide.

„Ach, ty zviera!“ vzdychala, jačala, krochkala. Aj potom, keď už bola na štyroch a on do nej búšil ako divý pes.

Potom sa osprchoval, obliekol, dal Henriete bozk medzi kozy a zakýval od dverí.

Ani sa nestihla spamätať po tom brutálne dobrom sexe a už bol preč. A zrazu zatúžila, aby bol pri nej. Aby zostal s ňou do rána a zobudil ju vášnivým bozkom. Na ústa.

Aby jej povedal niečo pekné, napríklad, že ju miluje!

38.

Bruno sa síce nič, čo sa týkalo prípadu Frešová, nedozvedel, ale výborne si zasúložil. A to je niekedy viac, ako usvedčiť páchateľa. Najmä, ak nemáte sex od Vianoc a pomaly sa blížia druhé.

Maroš bol vo vyšetrovačke už štvrtý deň a začínal byť vážne depresívny. Bolo načase zavolať k nemu psychiatra a pustiť ho domov. Ale hlavne pohnúť sa s prípadom a nájsť jeho ženu, živú či mŕtvu. Neistota zabíja viac ako krutá pravda.

Prešli už takmer dva týždne od jej zmiznutia a nenašla sa žiadna stopa. Bruno nechcel a ani nemohol zatknúť Henrietu, i keď nik podozrivejší ako ona sa nevyskytol.

Stále však chýbali dôkazy.

A tak si povedal, že zatiaľ si s ňou bude užívať aspoň sex. Na druhej strane, keď si ju predstavil v cele a v putách, razom stvrdol. Bola by mu vždy k dispozícii a pokorne prijímala jeho penis, kedy by sa mu zažiadalo.

Hm, možno ju predsa len zatknem, beštiu! uškrnul sa zlomyseľne.

Henrieta sedela v kancelárii pred počítačom, ale pracovať nedokázala. Po včerajšej noci jej zostalo akosi clivo. Pred chvíľou vyhodila Kazimíra, už si to mohla dovoliť, veď bola spolumajiteľkou. Išiel jej čoraz viac na nervy.

Alan bol už minulosť. Ženatá minulosť. Zaprisahala sa, že ženatého chlapa už nechce. NIKDY!

Maroša si predstavovala už len vo väzenskom oblečení a v cele, nie nahého a v posteli. Už ho nemilovala. Ani trochu. Buchty mu do väznice nosiť určite nebude.

Na Tinu si už ani nespomenula. Nech je jej dobre tam, kde je!

Všetky jej myšlienky smerovali k Brunovi.

Bola zamilovaná!

A on jej iba zakýva a zmizne, hajzel!

Vtom niekto zaklopal a potom sa vo dverách ukázala Brunova strapatá hlava.

„Bruno! Doriti, včera si zmizol, ani som ti nestihla vynadať!“ osopila sa na neho.

„O to išlo,“ usmieval sa potmehúdsky. „Ale dnes tu nie som súkromne, takže pst!“ dal si ukazovák na ústa.

„Kvôli Marošovi? Mám prísť svedčiť?“

„Zatiaľ nie... Prišiel som ti povedať, že hra skončila!“

„Aká hra?“

„Povedz mi, tú správu z Marošovho počítača si ťukala týmto špicatým nechtom?“ chytil jej ruku.

„Nie, perom!“ priznala sa. Zrazu ju osvietilo, že Bruno všetko vie a toho amatéra iba hral.

Už sa jej nechcelo klamať, nemalo to význam. Už vlastne ani nechcela, aby Maroš sedel vo väzení.

Chcela jediné.

Aby ju Bruno miloval!

„Henrieta, ty líška prefíkaná, čo vieš o Tininom zmiznutí?“ díval sa na ňu ustarostene.

„Nič!“

„Henrieta!“

„Vravím ti, že NIČ!“

„Maroša zajtra prepustím, je nevinný.“

„Viem.“

„Čo ešte vieš?“

„Že ťa milujem,“ sklopila oči. Bála sa, že on povie: Ja teba nie.

„To si nechaj na večer, teraz vyšetrujem možno zločin. A možno o nič nejde,“ zadíval sa von oknom.

„Podľa mňa je Tina ešte väčšia podšívka, ako som ja! Nevravela som ti to len preto, lebo som chcela, aby padlo podozrenie na Maroša,“ povedala a Bruno tejto verzii uveril.

„Tiež mi napadlo, že sa iba schovala u nejakej kamarátky. Nechápem len, prečo to malo vyzerať ako únos, prečo zmizla bez stopy,“ uvažoval nahlas.

„Zato ja to chápem veľmi dobre,“ postavila sa oproti nemu. Zoči-voči. „Aby sa mi pomstila. Aby sa pomstila svojmu mužovi, kvôli tej nevere so mnou. Aby sa jej knihy predávali lepšie ako moje! Aby sa z nej stala slávna spisovateľka! Aby ma porazila!“ vychrlila na neho.

„Hm, máš pravdu, niet lepšej reklamy, než keď niekto záhadne zmizne! Asi sa inšpirovala svojím románom...“

„Skôr mojím! Chcela, aby podozrenie padlo na mňa, mrcha!“

„Bodaj by to bolo tak, ako vravíš, a Valentína sa čoskoro usmiata objaví. Maroš si už vytrpel svoje, myslím, že mu už prešla všetka chuť na neveru,“ uškrnul sa.

„Ale ty si slobodný, dúfam,“ uprela na Bruna zamilované oči.

„Rozvedený,“ usmial sa a zase mu v očiach zaiskrilo.

„Večer ťa čakám,“ pritiahla si ho.

„Budeme sa hrať na doktora a pacientku?“ šibalsky sa usmieval.

„Na čo len chceš, láska! Aj na bachara a odsúdenú,“ povedala, akoby mu čítala myšlienky.

S touto potvorou si budem rozumieť! pomyslel si Bruno.

Či na slobode, či vo väzení.

39.

Keď Bruno odišiel, Henrieta klikla na stránku „Nikolaj“. Odkedy Tina zmizla, prestalo ju baviť sledovať rebríčky a recenzie. Nemala súperku, nemala motiváciu. Ani ďalšiu knihu sa jej nechcelo písať.

Klikla na rebríček bestsellerov.

Jasné!

Tinina kniha bola prvá.

A jej prvotina, ktorá už ani nebola v rebríčkoch, bola zrazu trinásta a iste sa vyšplhá ešte vyššie.

Henrietu to vôbec neprekvapilo.

Tá hnusoba ju zas predbehla!

Napodiv bola Henrieta celkom pokojná. Bruno mal na ňu pozitívny vplyv. Alebo to bola láska, ktorá robila z Henriety lepšiu ženu?

Potom si pozrela na nete bulvárne správy.

Valentínu na všetkých ženských portáloch ospevovali ako vynikajúcu spisovateľku s výnimočným talentom. Ospevovali ju, akoby bola už mŕtva. Akoby zomrela krutou smrťou.

Keby toto videla ešte nedávno, tak od jedu rozbije monitor a možno by aj celý počítač vyhodila von oknom. A potom by všetkým vysvetlila, aká je Tina spisovateľka!

Príšerná!

Teraz však Henrieta len tupo zízala na monitor a vravela si, že nech! Nech si Tina užije chvíľku svojej slávy. Lepšie povedané, neužije, lebo je možno dva metre pod zemou.

Zaklapla notebook. A potom si uvedomila, že nikde v tom bulvári nespomenuli ju, ich súboje, intrigy, recenzie plné blenu. Na jednej strane fajn, ale na druhej... Aká by to bola reklama aj pre mňa! uvedomila si.

Uvažovala, že tam napíše, do tých bulvárnych médií, a povie im svoju verziu... Hm, a odkiaľ vlastne majú tie informácie, čo predostierajú čitateľom? Ako sa vlastne dozvedeli o jej zmiznutí? Veď Tina nebola žiadna celebrita, ale obyčajná chudera.

Bruno v tom prsty určite nemal, to by jej povedal. Vedel by aj o tom, keby informácie podával niektorý z kolegov.

Hm, to je teda fakt divné...

Doma si dala sprchu a tešila sa na Bruna. Cestou kúpila čerstvé pečivo, syr a šunku, chcela urobiť aspoň jednohubky, lebo varenie nebola jej silná stránka.

Práve ich ukladala na tanier, keď zazvonil zvonček. Bruno jej ho opravil. Bol tam iba zlý kontakt, povedal, ale ona ho povýšila na domáceho majstra.

Utrela si ruky do utierky a išla otvoriť. Bruno sa poponáhľal, asi sa nevie dočkať, tešila sa.

Otvorila dvere s veľkým úsmevom, ktorý jej hneď zamrzol.

Oproti nej stála Valentína!

Opálená a s novým účesom.

„Ty?!“ nezmohla sa na viac Henrieta.

„Ja! Tešila si sa, že ma už neuvidíš, viem, ale... Nepozveš ma ďalej?“

„No, keď už si tu...“ ustúpila od dverí.

Valentína sa začala obzerať, akoby niečo hľadala, a potom sa rovno opýtala: „Maroš tu nie je?“

„Čoo?! Prečo by tu mal byť?!“

„Lebo doma nie je. Včera večer som sa vrátila a jeho nikde!“

„Ty si bola nikde dva týždne, tak čo sa čuduješ, že on doma nie je jeden deň?!“ neodpustila si sarkazmus Henrieta. „Možno si našiel medzitým frajerku...“ zatvárila sa, akoby niečo o tom vedela.

„Frajerku? Tak rýchlo? Nie, on nie je taký!“ bránila ho Tina.

Henrieta sa chrapľavo zasmiala: „Čo ty o tom vieš? Haha!“

„Viem všetko!“ povedala nekompromisne Valentína.

Henrietu tá jej neochvejná istota iritovala. Strašne iritovala!

„A kde si vlastne bola?“ opýtala sa jej ľahostajne, akože sa v podstate nič nedialo a nikomu nechýbala.

„Na dovolenke predsa!“

„Aha, a to bola nejaká utajená dovolenka s milencom?“

„Nie, sama som bola.“

„Sama?“ zdvihla obočie Henrieta. Ešte stále stáli v predsieni. Nemala chuť pozývať Tinu ďalej, lebo o chvíľu mal prísť Bruno.

„Potrebovala som si oddýchnuť... Od teba!“ vyprskla na Henrietu.

„Aha, a preto si nikomu nič nepovedala a jednoducho si zmizla, ako keby ťa uniesli teroristi alebo mafiáni, čo obchodujú s bielym mäsom, že?!“

„To mi ani nenapadlo,“ šepla.

„No iste! Lebo ty si taká blbá, že? Dobre vieš, akú knihu som napísala a všetko si to narafičila tak, aby padlo podozrenie na mňa!“ zvyšovala hlas Henrieta. „Tváriš sa ako Panna Orleánska a pritom si ešte prešpekulovanejšia mrcha ako ja!“

„Som rada, že to priznávaš. Že si mrcha,“ hlesla.

„Ty si väčšia, Tina! A teraz nehovorí zo mňa zlosť!“

„Nechajme to! Kde je Maroš?“

„Vo väzení,“ povedala a potom jej napadlo, že to dá Tine vyžrať až do dna. Vracala sa do nej stará známa nenávisť a rivalita.

„Vo väzení?!“ zdúpnela.

„Je obvinený z tvojej vraždy!“

„Preboha, prečo z vraždy?!“

„Lebo sa našli dôkazy... Takže to asi nebolo tvoje telo...“

„Aké telo?“

„Neviem presne, o chvíľu príde vyšetrovateľ tvojho prípadu, opýtaj sa jeho!“

„Aha! Už mi je to jasné! Spávaš s vyšetrovateľom, aby ti uveril, že si nevinná a aby namiesto teba obvinil Maroša!“

„Tina! Ty si normálne jasnovidka!“ zarehotala sa. „Chudák Maroško, možno ho už aj odsúdili!“ naháňala Tine strach a výčitky svedomia.

Vtedy zazvonil Bruno.

Henrieta otvorila dvere a zvolala: „Prekvapenieee!“

Na sekundu zamrzol, ale hneď bol v obraze.

„Tušil som to,“ povedal s úsmevom. Odľahlo mu. Henrieta nie je žiadna beštia, ktorá vraždí úspešnejšie spisovateľky.

Objal ju. Možno sa v tej chvíli do nej aj naozaj zamiloval.

„Dobrý večer,“ pozdravila Valentína spôsobne.

„Vítam vás! Ste pekne opálená... Dubaj?“ tipoval Bruno.

„Áno,“ sklopila oči.

„No, hlavne, že ste živá a zdravá! Ostatné si povieme zajtra. U mňa v kancelárii!“ dodal dôležito.

„A čo je s Marošom?“ mala slzy v očiach a Henrieta na Bruna ako odušu žmurkala. Pochopil.

„Maroš?“ vzdychol si. „Hrozí mu doživotie...“

„Čože? To nemyslíte vážne! Veď som tu, nič sa nestalo, to bol len taký žart!“ rozplakala sa.

„Hrozí mu doživotie s vami, Tina,“ rozosmial sa.

Jana Graterová

Valentína

Kde sa dve bijú, zvíťazí láska

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Obálka Marenčin Media

Grafická úprava Katarína Marenčinová

Jazyková úprava Sylvia Sachs

Vydalo vydavateľstvo Marenčin PT, spol. s r. o.,

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

ako svoju 461. publikáciu v roku 2015

Vydanie prvé

Tlač Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

ISBN 978-80-8114-461-5 (brož.)

ISBN 978-80-8114-464-6 (ePub)

Table of Contents

Obálka

Titul

Info

Tiráž

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

Tiráž