Ukážka z elektronickej knihy

© Martina Monošová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Martina Monošová

Layout © Marenčin Media, 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

455. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-431-8

Venovanie

Venujem „Adele“. Ona vie prečo...

Na rozdiel od diamantu sa každá perla rodí dokonalá. Ak sa ju však napriek tomu pokúsime cizelovať, môže nám v dlani zostať iba zrnko obyčajného piesku.

Martina Monošová

1.

„... ty už naozaj odchádzaš?“ spýtala sa ma mama neveriacky, keď som vstala od stola.

„Mami,“ vzdychla som. „Vravela som ti, že iba prinesiem tie vence a hneď musím odísť.“ Pocítila som, ako ma pichlo kdesi pri žalúdku, no nie preto, že som sa napokon ulakomila aj na mamin skvelý paprikáš.

„Dúfala som, že zostaneš aspoň do zajtra, keď prídu Milanko s Ankou a malým a že všetci spolu pôjdeme na hroby zapáliť sviečky. Hlavne na otcov hrob...“

Potlačila som nový vzdych, čo sa mi už-už dral hrdlom. „Veď Všech svätých je až na budúci týždeň.“

„Je,“ pripustila, „ale každý pôjde na hroby teraz.“

„Mami, nehnevaj sa, naozaj musím ísť. Akoby si nevedela, že pred Vianocami toho mávame v robote veľa.“

„Ale veď je len koniec októbra, tak aké Vianoce!“ namietla ironicky.

„Ako keby som v tej reklamke robila od včera, mami! Teraz sa dorábajú Vianoce, dokonca je už neskoro na tie kampane, čo majú bežať v telke... Celý víkend budem trčať v robote. Dobre vieš, že by som najradšej išla na hroby s vami, keby sa dalo. Veď aj Milana som už dlho nevidela, ani malého...“ Mrkla som na mobil a zhrozila sa nad tým, ako dlho som sa už zdržala. „Naozaj... musím... ísť,“ bozkávala som ju na tvár. „Prepáč, mami. A ďakujem pekne za tie domáce klobásky... Pá, mami!“

Ešte sme sa tuho objali, pobozkala ma na obe líca a napokon mi urobila krížik na čelo. „Dávaj si na seba pozor, dievčatko moje.“

„Jasné, mami. Tak ahoj!“ Prudko som rozdrapila dvere a rozbehla som sa k výťahu. No neprivolala som ho a namiesto toho som sa aj s obrovskou taškou v ruke pustila merať schody zo štvrtého poschodia po dvoch. Potrebovala som odtiaľ čím skôr vypadnúť, lebo ma kvárili výčitky. Vždy ma kvárili, keď som jej klamala a ona možno tušila, ako to so mnou v skutočnosti je...

... že nemusím firemné auto hneď zajtra ráno odviezť do servisu,

... že sa naspäť do Bratislavy ponáhľam iba preto, aby som si ukradla ďalších pár vášnivých chvíľ s Rišom, hoci nie sme dohodnutí, že sa stretneme. No vždy existovala šanca, že sa ukáže celkom nečakane...

... a že by som sa vlastne mohla v nedeľu popoludní na pár hodín na otočku ukázať u mamy a ísť s nimi na cintorín, aby sme si poplakali nad otcovým hrobom, lebo tá bolesť z jeho straty ani po rokoch neutíchla.

***

Diaľnica sa dnes upchávala našťastie v opačnom smere, než som cestovala ja, a tak som do svojho bytu v Bratislave dorazila už o pol desiatej.

Srdce mi poskočilo od radosti, keď som ho tu našla, ako ma čakal v kresle. Pozeral telku a práve dofajčieval. Usmial sa na mňa, keď ma zbadal.

Podišla som k nemu, letmo sme sa bozkali. Ešte sa ma spýtal, či nie som hladná, že priniesol pizzu, a potom som sa už odbehla osprchovať.

Zabalená iba v mojej obľúbenej bledomodrej osuške som vyšla z kúpeľne. Medzitým zastrel okná, zažal sviečky na komode, na nočný stolík mi prichystal bonboniéru a čakal na mňa v spálni.

Prechádzajúc obývačkou som sa v duchu musela usmiať nad tými višňami v čokoláde. Nikdy som ich nejedla, ale on ich vždy priniesol. Od našich prvých milovaní v starom byte pred piatimi rokmi až po to dnešné. Vždy.

Pri posteli som nechala osušku skĺznuť na koberec a zahalená iba do vône jeho obľúbeného parfumu som sa šupla k nemu pod perinu.

Konečne som bola pri ňom a v mojom svete zavládla harmónia.

Konečne sa ma dotýkal.

Konečne bol zasa iba môj...

Iba môj...

... a skoro až do rána...

Potom nasadne do auta a vkradne sa domov včas, aby sa mohol tváriť, že spal doma, ale na gauči, pretože z práce prišiel neskoro a nechcel nikoho budiť. Napokon celú rodinku naloží do toho svojho sivého auta a počas víkendu ju povozí po rodinných hroboch, kde spolu položia kytice, vence, zapália sviečky. Presne tak, ako sa na milujúceho manžela a otca rodiny patrí.

***

Na sobotu ma kamarátka Marta prihlásila na kurz diagnostiky aury, ale to iba preto, že sa jej veľmi páčil prednášajúci a hanbila sa ísť na ten istý kurz prednášok po tretíkrát sama. Takto mala alibi – mňa, nedočkavú a dychtivú po aurológii.

„On je taký zlatý, uvidíš!“ nadchýnala sa, keď sme dorazili do Kultúrneho domu Zrkadlový háj v Petržalke.

Rozpývala sa nad ním už ôsmy týždeň a neprestajne mi ho ukazovala v mobile. Dokonca si ho dala ako šetrič na monitore v práci. O jej náklonnosti zrejme netušil a ona stále nevedela, ako mu to má dať viac najavo.

„Musím tam ísť, chápeš? A ty musíš ísť do mnou, Adelajda!“ otravovala ma dlho.

Napokon, nič sa mi nestane, ak strávim zopár hodín s nohami za hlavou, či ako ten kurz bude prebiehať, a tak som jej prisľúbila, že tam teda zájdem s ňou. Hoci sa tešila ako decko, ani jej nenapadlo, aby mi preplatila štyridsať eur vstupné. Niežeby som na to nemala, zarábam dobre, ale mohla mi to ponúknuť. Iste, že by som odmietla, ale predsa len sa mohla aspoň opýtať. Za tie prachy by som si kúpila nové rifle alebo trebárs kabelku!

Väčšina prihlásených na kurz meškala – veď komu sa chce v sobotu vstávať tak, aby bol kdesi pred desiatou? – teda som mala dostatok času poriadne si poprezerať miestnosť a tiež už prítomných spolutrpiacich. Prečo mladé ženy na týchto kurzoch pôsobia podstatne staršie, zásadne sa navliekajú do splývavých ležérnych kaftanov, dlhé mastné vlasy si oviažu šatkou a oči im blčia takou zvláštnou zanietenou iskrou?

Jasné, že Marta nečakala pri mne a len čo sme prišli, odbehla sa zvítať so svojím drahým guruom Markom. Jedno z jej prehnaných gest napokon smerovalo ku mne, a tak som im rozpačito zamávala na pozdrav. Asi mu práve vysvetlila, ako ma na základe jej rozprávania o kurze nečakane osvietilo, až som sa ho zatúžila zúčastniť. Predsa ma nemohla sklamať a nechať ísť samotnú!

Ako som kývala Marte a Markovi, čosi sa v tej chvíli stalo. Spojil sa mi s ním pohľad, a hoci sa na mňa prívetivo usmial a mierne sa pritom na zoznámenie uklonil, po chrbte mi prebehli zvláštne zimomriavky. Niečo medzi šteklením, nečakaným prebudením a zabalením sa do mäkkého hrejivého svetra počas návalu prvého jesenného chladu. Alebo sa mi iba čosi marilo, pretože som sa tu vôbec necítila vo svojej koži.

Prečo ja stále komusi pomáham? Nemohla som radšej ešte vyspávať a potom si o druhej dať raňajky? No teraz je už neskoro na zajačie úmysly, lebo prednáška sa práve začala a aj Marta sa vrátila ku mne.

Vysoký Marek bol celkom pekne stavaný. Tmavé obočie dodávalo jeho mužne krojenej tvári výraz prevahy, čo podčiarkoval aj silný a uhrančivý pohľad hlbokých zelených očí. Ideálne sa hodil na prednášky o čomkoľvek ezoterickom alebo náboženskom, lebo už jeho zjav sršal duchovnosťou. Svoju prílišnú dôstojnosť zmierňoval celkovo kamarátskym a príjemným verbálnym prejavom, ktorý som čítala i takto na diaľku. Vôbec som sa jej nečudovala, že je z neho až taká paf. I mne sa na mužoch páči, ak oplývajú takýmto pokojným sebavedomím, lebo skutočné sebavedomie nepotrebuje byť výbojné.

Nemám tendenciu podliehať žiadnym duchovným vodcom a ani masovej hystérii okolo nich a asi preto ani vyslovene chrumkavý Marek nebol môj typ. Prekvapilo ma však to mrazenie, ktoré som jasne cítila aj hodnú chvíľu po odznení zimomriavok, čiže v podstate po celý čas trvania prednášky. Nechápala som, že na mňa takto môže pôsobiť nejaký muž. Alebo to spôsobila prednáška samotná a možno by som mala prehodnotiť svoj vzťah k ezoterike, napadlo mi ironicky. Ale teraz asi ešte nie...

Väčšinu z toho, čo rozprával, som už niekde počula, ale skutočne ma chytilo až záverečné dvojhodinové praktické cvičenie, ktorým sa dnešný základný jednodňový kurz končil. Páčila sa mi Markova interpretácia farieb v súvislosti s farbami čakier a tiež návody, ako skúšať vidieť auru na všetkom živom, od kvetov až po vlastnú ruku. Napokon si vybral Martu, ktorá sa od nervozity chichotala ako strelená pubertiačka, keď za ním kráčala na pódium. Na nej nám oproti bledému pozadiu ukazoval, ako sa máme snažiť vidieť aurické farby. Vysvetľoval, ako jednotlivé farby súvisia s jej zdravotným stavom, psychickými problémami, vzťahmi a ako by to všetko mala riešiť. Mnohí nadšene vykrikovali, dopĺňali ho a pritakávali, no ja som videla predovšetkým to, ako sa Marek snaží Marte vysvetliť, že je síce milá a pekná, ale on, žiaľ, nehľadá ženu ako je ona... Krásny guru si za toto u mňa vyslúžil úctu...

... len Marta zostávala voči zjavnej pravde imúnna!

„Za tým rozhodne niečo je,“ vzdychala nadšene nad skvelou kávou, ktorú sme si dopriali u Marksa & Spencera v Eurovei. „Ide po mne, to ti hovorím!“

Odvtedy, čo som žila v cudzine, prostredie tejto strohej kaviarne mi pripomína Anglicko. Nemôžem si pomôcť, ale len kvôli tomuto pocitu si vymýšľam zámienky, aby som si dala kávu alebo čaj práve tu. A Marte bolo ukradnuté kde, hlavne že mohla hovoriť o Markovi!

Nemala som to srdce otvárať jej oči, ale predsa len som skúsila nahlodať jej vieru. Zadívala som sa na ňu a vážne som sa jej opýtala: „A neprekážalo by ti, že je mladší? Veď koľko môže mať, tridsať, tridsaťjeden?“

„Má tridsaťdva, ale na veku nezáleží, ak je tu láska!“ prehlásila odhodlane, pričom slovo láska špeciálne zdôraznila. „Veď si počula, ako sa mi pred všetkými vyznal, nie? Vraj nie každá žena je milá a pekná ako ja! Ak toto nie je láska, tak ja už potom neviem...“

Závidela som len o rok staršej Marte tú slepotu, vďaka ktorej má celý svet len tie farby, v ktorých ho chce vidieť ona. Od istého času už nedokážem snívať týmto samoklamným spôsobom. Už nerojčím o náhodných a záhadných neznámych, o možnostiach, ktoré viem, že neprídu, nenadchýnam sa. Asi som čosi vo vzťahu so ženatým Rišom stratila.

Hoci teraz Marte horlivo prikyvujem, aby sa cítila aspoň trochu šťastnejšia a milovanejšia, každá hráme v inscenácii o úplne inom klamstve, hoci obe v konečnom dôsledku klameme predovšetkým seba.

Ale čo ja jej môžem hovoriť? A čo na tom, či je to pravda? Dôležitý je ten pocit, ktorý dobrá priateľka potvrdzuje, bez ohľadu na vlastný názor!

Sama to viem najlepšie, aj keď ja som už postúpila o úroveň vyššie. Nepotrebujem pritakanie zvonku, preto o svojom vzťahu nikomu nehovorím. Všetko tutlem a aby som príliš netrčala z normálu, občas si vybájim nejaké úžasné radne, ktoré sa skončilo horúcimi chvíľami v mojej spálni. Veď načo ja budem komukoľvek vešať na nos, že spávam s Rišom z marketingu? S tým veselým chlapíkom, čo si každý týždeň mení tapetu v mobile, vždy si tam vycapí čerstvú fotku svojej dcéry Jessicy a pri každej príležitosti, aj keď o nej iba rozpráva, volá svoju nádhernú ženu aj po ôsmich rokoch manželstva Silvinka, prípadne moja drahá Silvinka. Rozhodne by ho nikto nikdy nepočul nazvať „stará“, prípadne „moja stará“ alebo niečo ešte horšie. Všetci v agentúre ho za to uznávali.

Nemôžu tušiť, že láska oslovuje iba mňa, pretože jedine mňa naozaj ľúbi!

2.

Ako sa mi to stalo?

Neviem.

Naozaj neviem, ako sa zo mňa stala bokovka.

Neplánovala som to. Žiadna z nás niečo takéto neplánuje. Na otázku: Čím chceš byť, až budeš veľká? Neodpovie ja budem tá druhá alebo ja budem spávať s chlapom mojej najlepšej kamarátky, prípadne plánujem byť milenkou ženatého chlapa, o ktorom viem, že sa so mnou nikdy nezosobáši!

Všetky v tom máme dokonale jasno: Túžime sa stať princeznou a mienime prijať len lásku princa na bielom koni. Klišé, viem. Ale tradičné, jednoduché, jasné. No problem, to zvládnem ľavou zadnou, vravíte si, neprestajne, ako rastiete, nalievajú sa vám prsia a pribúda aj rozumu – no, rozumu možno ani toľko nie, zvlášť v puberte...

... no potom sa čosi zvrtne.

Máte o zopár rôčkov viac a zrazu stojí pred vami. Nie je to ani princ, ani koňa bieleho nemá, no srdce vám búši ako ešte nikdy predtým, podlamujú sa vám kolená, roztápate sa a netúžite po inom, iba byť jeho. Hlava vám síce nahovára, že toto nie je to, po čom ste túžili od malička. Že budete nešťastná, lebo iba s princom z vás môže byť princezná a zažiť všetko to krásne, po čom ste vždy túžili... No vy jasne cítite, že bez tohto chlapa tuto pred vami vám ujde celý rozprávkový vlak nielen s princom na bielom koni, ale aj s Jankom, Marienkou a aj všetkými siedmimi trpaslíkmi!

Okamžite veľkoryso odvrhnete hlúpe predsudky a zabudnete na požadovaný princovský stav i bieleho koňa. Do najhlbšieho dna duše zadupete tieto dve (kvázi) jasné záruky budúceho šťastia. Ste predsa moderná žena, ktorú naučili zvládnuť čokoľvek, rozlíšiť i využiť skvelú príležitosť...

... ako aj skĺbiť staré a nové, čiže poslúchnete aj inštinkt večnej ženy v sebe a skrátka mu chcete patriť! Zdieľať s ním samu seba, jeho, zjednotiť sa, zharmonizovať – a všetko ostatné ide bokom...

LÁSKA!

Aké nádherné!

A náhle: hop! Ale on je ženatý!

Zaradíte spiatočku, no lepidlo drží lepšie ako vaše najšľachetnejšie úmysly. Morálne hľadisko alebo zvyšky triezveho uvažovania, na ktoré si váš láskou opitý mozog matne spomína, je napokon tým najslabším článkom reťaze vašich dobrých úmyslov, čím je táto reťaz napokon odsúdená na roztrhnutie. Pretože Patex drží spoľahlivo, lepšie než reťaz a jej jednotlivé ohnivká...

... až sa z vášho mimomanželského vzťahu stane zvyk prijateľného provizória. Veď človek, a predovšetkým žena, sa napokon zmieri so všetkým. Lepší vrabec v hrsti...

A každou spoločnou chvíľou lepidlo dopĺňate. Aj keby ste sa pritom hádali ako psy – čo je napokon aj tak to najsilnejšie afrodiziakum – pridávate ďalšie a ďalšie nánosy lepu do neodvratného hrobu lásky...

... ktorá nikdy nemala budúcnosť! Viete to, ale nechcete to vedieť. Vlastne v kútiku duše dúfate, že vy budete tá prvá, ktorej to vyjde, ktorej sa podarí zmeniť osud...

Nebudete...

Ani ja nebudem!

Ach, keby sa mi stala aspoň nejaká obyčajná nevera! Čosi v zmysle: Sorry, moja, využil som ťa, prepáč a maj sa dobre. No mne sa takéto ľahké nemôže stať. To by možno reťaz mojich najlepších úmyslov tú spiatočku uniesla, zvládla by ju a Richardovi by na zväzku kľúčov z práce neviseli dva kľúče navyše, ktoré tam vôbec nepatria... Schválne vtedy akože stratil pracovné kľúče, hoci si s tým narobil poriadne opletačky, len aby na zväzku nesvietili novotou tie od môjho vchodu a bytu, čo som dala čerstvo urobiť.

My sme totiž od začiatku ku všetkému pristupovali tak odborne, ako keby sme sa pre tú našu neveru narodili.

***

Ibaže náš vzťah sa začal ešte omnoho skôr...

S Rišom sme sa spoznali na výške. Bratislavčan Rišo bol spolužiakom mojej o dva roky mladšej spolubývajúcej Dariny, tak preto som ho nebrala úplne vážne, keď na mňa od začiatku čosi skúšal. Registrovala som ho na chodbe v škole, občas prišiel na intrák, a nielen kvôli poznámkam z prednášok, za mojou pedantnou spolubývajúcou, ale aj za chalanmi, len tak, pokecať. Na ekonomickej sme veľa spolužiakov nemali a na mojej spolubývajúcej sa veľmi rýchlo prejavila slabosť pre jeho mužný šarm. Okamžite sa videla ako jeho manželka, hoci počas školy vystriedal asi všetky svoje spolužiačky. Potom skúšal o ročníky nižšie, až napokon začal veľmi vážne opaľovať mňa, staršiu.

V podstate by mi na ňom ani tak neprekážalo, že je mladší, no prekážala mi tá jeho donchuanská povesť. Nechala som sa od Riša pozvať na čaj a raz do kina, potom sme sa pred internátom bozkávali tak dlho, až nám ho zamkli a museli sme sa dnu štverať cez chalanské sprchy – veľmi dobrodružná spomienka! A keď som koncom školy vážne chodila s niekým úplne iným, s kým sme sa po promócii mienili brať, presvedčil ma na osudovo dôležitý výlet k svojej babke. Tá vraj umiera a určite ho ešte pred smrťou musí vidieť s jeho nastávajúcou. Dokonca ma podplatil, aby som sa s ním trepala kamsi k Banskej Bystrici, kde, samozrejme, žiadna babička nebývala. Ale na chalupe jeho rodičov, ktorá na rozdiel od babičky aj skutočne existovala, som s ním zažila zopár naozaj pekných romantických chvíľ, hoci sa medzi nami vlastne nič nestalo. Rozprávali sme sa, až som získala pocit, že je ku mne úprimný, keď mi vyznal lásku. Na chvíľku som pri tom krásnom mladíkovi stratila hlavu a bozkávali sme sa. No nič viac som mu nedovolila.

Richard sa však všade chvastal a rozhlasoval, že ma dostal. Strašne som sa naňho nahnevala, lebo sa to, samozrejme, dostalo do uší aj môjmu nastávajúcemu. Neveril mi, zo svadby zišlo a snúbenca mi definitívne odlákala – spolubývajúca Darina. Dnes som jej za to vďačná, lebo, ako som počula, ešte nevydatú a už tehotnú ju nechal kvôli nejakej Talianke. Skrátka: chalani z ekonómky!

3.

V nedeľu predpoludním som si na všetkých hodinách prehodila nový čas. Získala som hodinu života navyše, ktorý ma ale nenadchýnal. Tupo som čumela do noutbuku, omrkávajúc nové statusy. Ani moja stará kamarátka Audrey z Paríža ešte nevstala – alebo aj vstala, no nepripojila sa. Určite celú noc spievala v nejakom bare a domov sa dostala až nadránom.

Počasie vonku sa zbláznilo a namiesto smutného konca októbra sa vyčasilo do čarovného babieho leta bez konca. Nemala som chuť na nič tam vonku, najradšej by som sa hodila naspäť do postele.

Nad mojimi zdieľanými obrázkami mačiatok či kvetov sa nikto príliš nenadchýnal ani moje lajky nikto neocenil. Všetci odišli niekam von, len ja som tu sedela, akoby mi vybrali baterky. Napokon som si hodila na nástenku romantický obrázok s ružami na starodávnom stole vo vidieckom štýle z mojej obľúbenej francúzskej skupinky, ale lajkla mi ho iba Broňa. Vzápätí mi napísala súkromnú správu, že má príšernú opicu po včerajšej párty a že prečo som neprišla aj ja.

Naša dvadsaťosemročná vyziabnutá účtovníčka Broňa ma večne ťahala na podobné akcie. Volala ich „luxusné“. Podľa nej bolo skoro všetko „luxusné“... Mňa ale už dávno prestalo baviť nechať sa opaľovať od cudzích chlapov, ktorí hľadajú iba rýchlovku. Niektorí tam dokonca prídu s frajerkou a v nestráženej chvíli si vrznú kdesi v kúte s úplne cudzou babou. No fuj... A tak som na tieto jej párty prestala chodiť. Nechcelo sa mi predstierať, že tiež kohosi hľadám, len aby som tým ešte viac zakryla svoj tajný vzťah a ani vytancovať som sa tam nemohla, pretože ak raz zažijete tanečné kluby v Londýne či Paríži, žiadne iné vám už nikdy v živote nebudú dosť dobré. (Počula som, že v Amsterdame to tiež parádne žije...)

Keby som sa pred rokmi nevrátila zo sveta domov, môj život by bol dnes celkom iný. A určite by som nestretla Riša...

Vzdychla som si a rýchlo som sa odpojila. Broňa bola ešte zúfalejšia ako ja. Ak by tam kohosi zbalila, teraz by nesedela za fejsom!

Zapálila som si cigaretu a vzápätí mi jej správa pristála na maile. Človek je fakt celkom prenasledovaný dnešnou technikou!

Ale nemohla som sa sťažovať, lebo medzi e-mailami som našla aj správu od Riša, že mu chýbam – samozrejme, že to zašifroval do nášho kódu a navonok tá správa znela: Financovanie toho projektu by sme si mali prejsť ešte podrobnejšie. Viac v práci. Keď písal o financiách, znamenalo to, že mu chýbam.

„Aj ty mi chýbaš...“ šepla som nelogicky obrazovke na ten strohý mail a nervózne som sklapla laptop. V hrudi sa mi rozlial starý známy zmiešaný pocit, lebo v práci znamenalo, že sa dnes určite nestretneme.

Na obed som si zaliala čínske cestoviny a potom som sa konečne prezliekla z pyžama. Keď som sa najedla, rozhodla som sa, že predsa len skočím do práce. Nechcelo sa mi sedieť doma, keď som vedela, že nepríde a ani lietať kdesi po vonku, ak som sa nemala túlať s ním – a to sa stávalo len výnimočne. Vonku nás totiž mohol niekto uvidieť spolu.

Dávno som sa prestala ľutovať kvôli pocitu, že môj život má zmysel, iba keď je pri mne. Takto aspoň stihnem urobiť to, čo by ma v robote aj tak počkalo do zajtra.

Schmatla som kľúče od auta, no potom som ich odložila naspäť. Keď pôjdem električkou a potom autobusom, zabijem viac času. A zvlášť v nedeľu.

***

„Á, Adelka! No vitaj!“ privítala ma šéfka veselo, len čo som vyšla z výťahu. V tichu, ktoré tu dnes vládlo, sa jej hlas doniesol až ku mne. Za normálnych okolností by bežný pracovný ruch neprekričala a, predovšetkým, za normálnych okolností by tu v nedeľu ani nesedela!

Jej kancelária smeruje k výťahu a spoza stola má cez presklenú stenu aj krížom cez dlhú chodbu dokonalý prehľad o pohybe úplne každého zo zamestnancov i všetkých prichádzajúcich. „Zasa si nešla k mame, Adelajda? Dnes sú predsa všetci po cintorínoch!“

Saša vládla agentúre tvrdou rukou. Väčšina ľudí sa jej prirodzene bála, no mne sa už dávno podarilo nahliadnuť pod tú jej tvrdú a vždy imidžovo dokonalú škrupinku. Podozrievala som ju, že má rovnaké tajomstvo ako ja, že spáva so ženatým chlapom, ktorý na ňu cez víkendy nemá čas. Prečo by inak atraktívna blondínka tesne pred štyridsiatkou, ktorá sa o seba tak dokonale stará, že vyzerá sotva na tridsať, krásna, elegantná a šarmantná, zostávala sama? Jediným nepopierateľným dôkazom jej veku bola existencia osemstnásťročného syna Filipa, lebo ako poznám túto cieľavedomú osobu, pôrod si detailne naplánovala, aby dokonale zapadol do jej životných plánov. Ženy ako Saša by dieťa určite nepočali neplánovane a ani omylom po dákej preflámovanej noci.

A Filip doprial svojej matke záchvaty nefalšovanej hrdosti, lebo už dva roky úspešne študoval na nejakej súkromnej strednej škole v Anglicku – nejaký Chester, Lolychester? Midchester? Nevedela som si to zapamätať, no Manchester to určite nebol.

Ako som k nej chodbou kráčala v ústrety, usmiala som sa na ňu. „Cintoríny nikam neutečú. A veď aj vy, Saška, tu vysedávate namiesto rodinných povinností!“ Odbočila som k sebe, aby som sa zložila a hlasno som na ňu zakričala: „Dáme si kávu?“

„Už som mala dve, ale prečo nie ďalšiu!“

Nechala som prekvapkať dve kapsule Nescafé. Odkedy k sekretárke kúpili Dolce Gusto, tešila som sa na kávu každý deň. Dokonca som premýšľala, či si ho nedoprajem aj domov. Ale malo by to vôbec zmysel, keď aj tak najviac svojho času trávim v práci?

„Tak,“ začala Saša, keď som jej priniesla kávu a sadla som si oproti nej na klientské kreslo. Sňala si okuliare, ktoré používala len na čítanie, trochu sa na kolieskovej stoliče odsunula od stola, aby si naň vyložila bosé nohy a natiahla sa celou váhou na operadle. Pritom sa jej dozadu po tvári zošmykli prstence dlhých hustých kaderí. „Ako sme dopadli v piatok v Žiline? Podpísali tú zmluvu?“ zaujímala sa.

Cez víkendy chodila po svojom kráľovstve bez topánok a pracovný kostým vystriedali modré rifle a bavlnené tričko. Pre prípad núdze jej v nenápadnej skrini visel náhradný kostým a ak by nestihla večer odísť domov, jedno z troch bordových kožených kresiel sa dalo rozložiť na pomerne pohodlnú posteľ. Všetko mala vždy pod kontrolou.

„Dopadli sme výborne. Presne ako sme plánovali,“ odvetila som jej a tiež som sa uvoľňujúco oprela.

„To rada počujem,“ uvelebila sa na svojom mieste s výrazom definitívne spokojnej mačky, privrela oči a naznačila mi, aby som si tiež vyložila nohy. „Hlavne, že nezbadali tú nezrovnalosť v termíne. Koniec-koncov, nebola to naša chyba. My sme to iba sprostredkovali. Dobre teda...“

Pozorovala som ju, ako si pariacu sa šálku spokojne podržala pri nose, celkom zatvorila oči, zhlboka sa nadýchla jej vône a rozkošnícky zamrnčala – no úplne ako mačka Róza, ktorú som ako decko škrabkala u tety Kláry jedny celé nekonečné prázdniny.

„A prečo teda nie si doma u mamy a s bráchom a jeho malým nezapaľujete sviečky?“

„A prečo vy?“ usmiala som sa rovnakým tónom. Náš vzťah už zažil všeličo a toto nebola naša prvá neplánovaná pracovná nedeľa. No ona ani po týždni oficiálnej dovolenky nedokázala dotiahnuť svoj víkend doma a čosi ju neodolateľne nútilo, aby po návrate okamžite bežala do práce. Dúfam, že tu nesedí ešte od včera, lebo presne to by sa dalo od nej čakať.

Pritakala a ironicky nad nami vzdychla. „Sme smiešne, ako sa tu o čosi snažíme. Nech sa aj udrieme, nikdy toho nebude menej. O čo to tu vlastne ide?!“

„O prosperitu socialistickej vlasti?“

„Vraj socialistcká vlasť!“ zasmiala sa a pritom jej skoro káva skĺzla z tanierika. Rýchlo zošmykla nohy zo stola dolu a nahla sa dopredu, aby vyrovnala balans. „Adelajda, veď ty si už ani iskrička nebola!“

„Nebola...“ pripustila som. „Ale otec takto zvykol žartovávať...“ Napadlo mi, že by som mohla využiť situáciu a opýtať sa jej na to, čo sa už dlhšie medzi ľuďmi šušká.

Saša sa znovu oprela dozadu a znovu sa tetelivo napila kávy.

Odložila som šálku na stôl a opatrne som sa nahla k nej. „A keď už sme pri tom pracovnom nasadení – je to pravda, že... Je to pravda, že odchádzate a na vaše miesto povýšia niekoho z manažmentu?“

Prekvapene na mňa pozrela, ale nevyzerala nahnevane. Mierne skrivila ústa, kým neochotne povedala: „Teda sa to už vie... A vie sa aj prečo?“

„Vraj vás preplatil Free Marker Plusu a niekedy od začiatku roka už budete preč. Je to pravda?“

Opatrne pritakala. „Odchádzam ešte pred Vianocami. Už od decembra som tam... Lebo mi ponúkli nielen vyšší plat...“ dodala rýchlo na vysvetlenie. Zrejme sa bála, aby si ktosi nemyslel, že odchádza kvôli niekomu konkrétnemu. Potom sa zasekla. Rozhodovala sa, či mi má povedať viac.

Ako málo ma pozná, keď si myslí, že odo mňa sa ktosi čosi dozvie!

Napriek tomu mi Saša bude chýbať. Hoci náladová, ale vždy sa snažila byť spravodlivá a dôsledná a – zvykla som si na ňu. Pracujem tu úplne od začiatku a vždy mi príde ľúto, keď niekto odchádza, keď sa mení každodenný systém.

„Možno by som ti to ani nemala hovoriť, Adelka, ale...“ začala po malej chvíli ticha, no stále trochu váhala. „Asi by si mala byť pripravená a bude lepšie, ak budeš vedieť, že... Skrátka... Ako svoju nástupkyňu som uviedla – teba. Pracuješ tu od vzniku firmy. Presne vieš, ako to tu chodí. Zaslúžiš si takúto šancu a myslím, že to skvelo zvládneš. Veď ani tá Žilina v piatok nebola prvá robota, čo si riešila za mňa. A, Adelka, myslím, že mi už konečne môžeš tykať!“

***

Na piate vytočenie a po dlhých zvoneniach mi Richard konečne zdvihol.

„Musím s tebou hovoriť. Je to dôležité,“ povedala som mu skôr, ako by mi vyčítal, že mu volám. Nikdy mu nevolám. Zvlášť, keď je s rodinou.

„Dobre, ale nie teraz. Zavolám ti...“ povedal ticho a okamžite zložil.

Sedela som doma, vonku vládla stará tma, hoci ešte nebolo ani osem hodín. To tá zmena času.

So Sašou sme do šiestej dokončili niekoľko zákazok a pripravili podklady na zajtrajšiu rannú poradu. Tiež sme urobili plán všetkých dlhodobejších akcií, teda tých, ktoré sa dajú naplánovať a Saša trvala na tom, aby som načrtla aj decembrový plán. Pred odchodom som jej musela prisľúbiť, že nikomu nič o jej odchode a mojom postupe neprezradím.

No odkedy mi to povedala, všetko vo mne kypelo.

Nutne som sa o tom potrebovala s niekým porozprávať a okrem Riša mi nenapadol nikto iný, s kým by som to mohla prebrať. Lenže som veľmi dobre vedela, že ešte nie je naspäť doma, a tak som iba bezmyšlienkovite vypisovala komenty na všetky dušičkové aj nedušičkové statusy, čo ľudia na fejsbúk vešali. Niektorí sa dokonca s rodinkou fotili pri hroboch!

Behala som očami po monitore, myšou klikala sem a tam, lajkovala ako blázon, dokonca četovala s Broňou, ktorá od rána konečne vytriezvela. No v hlave mi to parádne lietalo.

Napokon som sklapla počítač, zhasla tisícu cigaretu a potichu zapla cédečko. S obľúbenými pesničkami som si pospevovala Za dverami mojej izby alebo Summertime...

Koľko krásnych spomienok sa mi viaže už len na tieto dve?! Na skoré rána v Paríži, keď sme sa s Audrey vracali domov, zničené a dokonale šťastné, plné nádejí a očakávaní... Ako som Audrey foneticky učila slová pesničky Za dverami mojej izby, aby mi vedela zaspievať druhý hlas a ako sme sa pri tom nasmiali... Ako sme si navzájom, chudobné ako kostolné myši, požičiavali tie lepšie kusy oblečenia, keď sme plánovali rande, alebo ako sme si delili bagetu tak, aby nám vydržala aspoň na štyri dni, už celkom stvrdnutá, len aby som raz za čas našetrila na cestu domov a nejaké darčeky, aby nezistili, ako chudobne v tom Paríži žijem...

Kvôli peniazom sme cez deň upratovali a opérkovali a po večeroch sme sa zopár mesiacov snažili presadiť ako dvojčlenná dievčenská skupina. Napokon ma prestalo baviť hľadať trvalé miesto, kde by sme mohli účinkovať. Prestala som veriť v našu budúcnosť. A hoci nie som prudérna, niektoré lokály by slušné dievča naozaj nemalo navštevovať...

Akoby to ani nebolo len pred pár rokmi, akoby som to ani nezažila ja, akoby mi to iba niekto rozprával!

Dnes žijem celkom inak. Márne sny o spievaní som vymenila za realitu a zdá sa, že sa teraz posuniem trochu ďalej.

No stále som sa nevedela rozhodnúť, či som z noviniek v práci viac nadšená, alebo sa skrátka iba bojím nečakane veľkej zodpovednosti. Iste, mám tridsaťštyri rokov, som zrelá, dospelá a zodpovedná. Je načase robiť konečne čosi poriadne. Zaslúžim si lepší flek, ale doteraz mi na mojej teplom miestečku tesne pod šéfkou v podstate nič nechýbalo. Peňazí mám dosť, pretože som sa už vtedy naučila veľmi šetriť a žijem si svoj spokojne hektický (a potichu utrápený) život, v ktorom nikto netuší nič o mojom vzťahu s Rišom. Každý deň sa s ním vidím v práci, občas sa nenápadne dotkneme jeden druhého, a inak si všetci myslia, aká som ja len v pohodičke.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titul

1.

2.

3.