Martina Kastlová

Nikdy nic nekončí…

Ukážka z elektronickej knihy

Vydavatel: Jan Šuba-Makniha.cz

rok vydání: 2015

©Jan Šuba-Makniha.cz

©Všechna práva vyhrazena !

ISBN 978-80-88080-14-5 (pdf)

ISBN 978-80-88080-15-2 (MOBI)

ISBN 978-80-88080-16-9 (ePub)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Úvodní řeč

Lea Tucker je 21letá dívka, dcera Leonarda Tuckera vůdce klanu měničů, který byl zákeřně napaden a zabit svým nepřítelem Lionelem Williamsem. Shodou okolností byla u zabití svého otce i malá Lea, pro kterou byl tento čin traumatizujícím zážitkem, ze kterého se nemůže vzpamatovat. Nese si ho až do současnosti. Jejím jediným cílem je pomsta…

Pod tlakem událostí se Lea rozhodne převzít vůdcovství klanu po svém otci a zároveň se nevzdává své

touhy po pomstě. V den zvolení se dostaví se svou žádostí o přijetí do klanu Lucien Williams, syn Lionela Wiliamse.

Započne Lea svou pomstu na Lucienovi nebo jeho škádlení mu přinese ovoce? Lea nemá lehký úkol. Musí rozplést smyčku tajemství, která se stále více stahuje. Povede se to Lee, aniž by dala průchod svým citům?

Prolog

„Tati! Tati!“

„Neboj se, zlatíčko. Přeměň se a utíkej. Běž, běž!“

Tak jsem udělala, oč mě žádal. Nejdřív to byla neskutečná bolest, vztek, strach, potom neuvěřitelná slast. Krkem mi stékala lahodná chuť a břicho se plnilo ještě lahodnějším kusem masa. Slast, hlad i chuť přešla a já zjistila, že jsem právě sežrala člověka… toho, co mi zabil otce.

1. kapitola

MOHLA JSEM BÝT DOMA v teplíčku, číst si oblíbenou knížku, k tomu by hrálo rádio a mamka by mi určitě uvařila kakao. Místo toho stojím na mýtině na vrcholku hory a snažím se nerozklepat před tou obrovskou, chlupatou věcí, co stojí přede mnou. Pronikavé a nebezpečné oči, koukají přímo do těch mých. S vyceněnými zuby, čeká na vhodnou příležitost, aby mi mohl skočit po krku… nebo minimálně po noze. Vedle mě se něco mihne a moje hlava, stejně jako ta zvířecí se otočí za tím narušitelem.

Je to moje kamarádka Lili – to kvůli ní nám nejspíš brzy skončí naše existence. Nutila mě do „procházky“ tak dlouho, až jsem nakonec šla.

Po hodinách cesty, propoceném triku a dvou vypitých láhvích vody, jsem zjistila, proč tak naléhala.

Měla se sejít se Zackem, místním holčičím idolem. Nevím, co na něm všichni vidí. Jestli je bere ten nagelovanej účes, dotěrný vtípky, nebo fáro, co svou červenou barvou svítí na dálku, můžu jen odhadovat. Každopádně tou postiženou, je bohužel i Lili. Když to z ní nakonec vypadlo, začala jsem se rozčilovat, tak nahlas, až si nás tohle „roztomilé“ zvířátko zachtělo dát k obědu.

„Je to šakal?,“ šeptá mým směrem Lili, a hned nadskočí, když zvíře výhružně zasyčí.

„Myslím, že jsi ho urazila.“

Lili mám vážně ráda, jen někdy nechápu, jestli je vážně tak hloupá, nebo si na to jen hraje. Vždycky to bylo hrozně roztomilé a já neustále odpovídala na její zvídavé otázky, ale v tuto chvíli, by bylo lepší, kdyby prostě jen „držela hubu a krok“. Teda bez toho kroku, už tak je ten GEPARD napružený.

„Tak něco udělej, víš, že já jsem na to malej pán. Tebe poslechne. Vždycky tě každej poslechne.“ Rozhodila ruce a bylo to v háji. Už jen koukám, jak se zvíře napřímí a chystá ke skoku. Jediná možnost je skočit taky. Ne po něm… nemůžu mu ublížit, ale před něj.

Než jsem stačila myšlenku domyslet, stojím před Lili a hned zase ležím.

Gepard se mi zakousl do boku. Cuká hlavou do stran, aby se dostal hlouběji do těla, aby v hubě měl víc masa, víc krve. Přes bolest slyším Lili, jak křičí, naříká a prosí všechny svatý… dělala všechno možný, jen ne to nejdůležitější.

„Běž!“ Zakřičela jsem, mezitím co se snažím geparda od sebe odehnat.

„Nemůžu tě tady nechat. Udělej něco, kašli na to, prostě to udělej!“ žadoní, to už se ale setkala s mým pohledem a ví, že nemá cenu se hádat.

Známe se od malička, naši rodiče jsou – byli přátelé. Dopodrobna zná můj příběh, ví, že se nepřeměním.

Naposledy fňukne a zmizí v nedalekém křoví, co hraničí mezi mýtinou a lesem. Věřím jí a ona věří mně. Nestalo se nám něco podobného poprvé. Vím, že se vrátí a nebude sama.

Já teď potřebuju, jen aby se na mě podíval a budu mít vyhráno. Jenže to není tak jednoduché, jak se zdá.

Odtrhněte divoké a očividně hodně naštvané zvíře od kořisti. Škubu sebou a nohama se odrážím, abych byla od zvířete dál. Mezi hlodáním mého těla si nevšimnul, že postupuje stále níž. Až se nakonec dostal na kost.

Má pánev mu dělá menší problém a při tom zjištění zvedne svou chlupatou, k tělu malou hlavu a zadívá se mi do očí.

Bingo!

Dívám se přímo do těch jeho a nechám ve svých, problesknout záři bílé. Zaprská v nesouhlasu a couvne. Sedí kousek ode mě, čumák zmáčený od krve a s hlavou nakloněnou ke straně mě pozoruje.

Kývnu na znamení, aby odešel a zvíře poslechne. Dívám se na dlouhé černé pruhy, co se mu táhnou po hřbetě a snažím si zapamatovat, jak vypadá. Jo, jasně, nemusím, jeho pach ucítím ještě několik dní, než se plně zahojím, ale je lepší o „mých“ lidech, vědět co nejvíc.

Až když ladným krokem odkráčí z dohledu, dovolím si hlavou padnout do lučního kvítí. Okamžitě mě do nosu praští vůně jara, smíšená s železitou vůní mého potrhaného těla.

Od boku skoro až ke stehnu mám rozežranou ránu a škrábance úplně všude. Být člověk, jsem už dávno mrtvá. Já, ale člověk nejsem… bohužel. Tak mi nezbývá nic jiného, než koukat na bledě modré nebe bez jediného mráčku, v ruce třímat trsy trávy a čichat svou vlastní krev. Nevím kolik uběhlo času, ale já se začínám propadat do tmy. Nadnáším se, vše mě bolí a cítím jen jednu věc… med.

Vidím tmu. Cítím, že ležím v posteli ve svém pokoji. Do zad mě tlačí jeden z mnoha polštářků, co tak ráda sbírám. Rádio je naladěné na mou oblíbenou stanici a čichám vůni kakaa a máminých čokoládových sušenek, které tak ráda peče. Vedle mě někdo sedí, podle pachu to je Lili. Snažím se otevřít oči, ale moc se mi to nedaří. Jsem příšerně unavená, bolí mě celé tělo a v boku neskutečně pálí. Zkusím pohnout prsty u nohou i na rukou. Vše se zdá v pořádku. Teď ty oči. Nadechnu se a konečně je otevřu. Oslní mě jasné světlo odpoledního slunce. Lili si úlevou vydechne a chytí mě za ruku.

„Měla jsem o tebe příšerný strach. Promiň mi, že jsem tě tam nechala.“ Drtí mi ruku, až do ní začínám dostávat křeč.

„Naštvaná bych byla, kdyby jsi neposlechla. Mohl ti vážně ublížit.“

„Ale podívej se na sebe, ublížil akorát tobě. Můžu za to já. Kdybych mlčela a pořád sebou neházela.“ Škytne a popotáhne. U postele mám vždycky krabičku kapesníků. Ignoruji bolest a jeden jí podám. Tak to je vždycky. Já jsem zraněná, ale utěšuji Lili. Nevadí mi to, vlastně to mám ráda. Je jako má mladší sestra. Já, ač nechtěně, jsem silná. Rány se mi zahojí a život zase poběží dál.

„Lili, vysmrkej se a nechej toho, prosím tě. Víš, že se brzy zahojím a pak ti nakopu zadek, že jsi neuposlechla hned. Každopádně moc díky, že jsi přivolala pomoc.“ Podívala se na mě a pustila mou ruku. Začala si okusovat vlasy… jeden zvyk na znamení, že lže, nebo něco tají. Když pochopí, že jsem ji odhalila, kouká všude možně, jen ne na mě.

„Lili?“ snažím se mírně.

„Jé ty máš nový cédéčko P!nk, no není ta poslední písnička skvělá? Chceš ho pustit. Počkej, natřepu ti polštář. Jo a tvoje mamka, peče další várku sušenek. Jdu se na ni podívat a pomůžu jí, jo? Taky jí musím říct, že jsi vzhůru. Nechceš ještě něco? Jo stavila jsem se ve škole. Učitelé ti přeji brzké uzdravení a posílají ti nějaké úkoly. O té potvoře Michell, ti raději říkat nebudu. Tak já jdu, jo?“ Mele páté přes deváté a očima pořád bloudí po pokoji.

„Nikam!“ Řeknu důrazně, až to Lili zastaví. Ramena se jí začala třást, přesto se na mě otočila. Stačil jeden pohled do mých bílých očí a ví, že to musí vyklopit.

„Hlavně na mě nepoužívej ty tvoje reflektory. Fajn, řeknu ti to. Ale měla bys vědět, že mi to tvá máma zakázala. Určitě nebude ráda, když ti to vyklopím.“

„Lili, víš stejně dobře jako máma, že ty neudržíš tajemství. Tak to prostě vysyp.“ Nadzvednu se a opřu o postel. Ze sedu se mi vyhrožuje líp.

„Fajn, fajn, ale nebudeš ráda, za to, co ti teď řeknu.“ Posadí se zase vedle mě, na židličku, kterou mám od dětství, a sundá si z kalhot jeden vypadnutý vlas.

„Pro pomoc jsem samozřejmě běžela okamžitě. Utíkala jsem, co to dalo, ani jsem se nestihla proměnit, víš, že mi to trvá delší dobu. Vběhla jsem k vám do domu a vrazila do Lionela.“

„Cože!“ Proboha, Lionel je náš úhlavní nepřítel. Nesnáším ho, to on může za otcovu smrt. A mě vážně zajímá, proč byl u nás doma, s mou matkou a o samotě. Je to Vůdce klanu, všech kočkovitých šelem, v severní Dakotě. On sám je ocelot. Není z koček nejsilnější, ani největší, za to dost mrštný a pod sebou má několik kočko-lidí, co jsou ochotni za něj zemřít. Když si to vše sečteme, vznikne nám velmi, velmi nebezpečná kombinace, tudíž nebezpečný Lionel.

„Nerozčiluj se, potřebuješ klid.“ Začíná mě uklidňovat, nebo spíš sebe.

„Lili, vyklop to, hned!“

„OK, ale zhasni světla děvče.“ Nechám své oči, které se mi samovolně rozzáří, když jsem naštvaná, pohasnout a poslouchám, jak mi končí poklidný život…

„Ty chceš teda říct, že vás nenechal odejít, dokud mu matka nepřislíbila, že si vezmu jednoho z jeho synů? To si děláš legraci?“

„No právě, nedělám. Tvá máma se o tebe moc bála, asi jsem ji vyděsila i já. Možná jsem trochu přeháněla, ale když jsme tě pak viděly, tak mi bylo jasný, že ne. Když tě před měsícem napadli, on se dozvěděl jak jsi silná. Prej to očekával každým dnem, ale že to bude tak brzo ho nenapadlo, a jelikož ty Vůdkyní být nechceš a on na svém území je, můžeme to prej dát „do kupy“. Teta Blanka nejdřív nesouhlasila, ale potom nakonec svolila, chtěla se jen k tobě co nejdřív dostat.“ Vychrlí to na mě najednou a čeká na mou reakci.

„No jasně, takže se mám vdát za jednoho synovraha, otcova nepřítele. Ani náhodou. Něco přece jde udělat, ne? Zákony znám nazpaměť, pokud není nic stvrzeno před oběma klany, nemá to žádnou váhu. Navíc to musí vyjít z mých úst, ne matčiných.“ Snažím se uklidnit a v hlavě mám milion myšlenek, jak se z toho vyvlíknout.

„No, ono je tu ještě něco…“ Nechám spadnout ruku, kterou jsem si chtěla prohrábnout bolavou hlavu, zpět na postel a čekám, co může být ještě horšího.

„My jsme se k tobě nedostaly. Někdo tě přinesl, přímo sem.“ Nervózně si prokřupává prsty, až mi s tím jde na nervy.

„Sakra, Lili.“

„Ok, jo, jasně. No, nejhorší je na tom, že vůbec nevíme, kdo to byl. Z našeho klanu není. Musí být od Lionela, ale ten tu už nebyl, abychom se ho zeptaly. „Prudce jsem zakývala zleva doprava, což byl špatný nápad, protože mně v ní příšerně hučí.

„On se vám nepředstavil? Máma nechtěla vědět, kdo to je?“ Nedokážu pochopit, jejich chování.

„Jasně, že chtěla, ale když tě viděla, jak jsi zraněná a úplně mimo, bylo to jaksi to poslední, co ji zajímalo.“

„Lili?“

„Hm?“

„Kdo mě vyléčil?“ Velmi důležitá otázka.

„Vážně to chceš vědět?“ No výborný, takže mě sem přinesl – nevím kdo. Olízal rány – nevím kdo a do třetice to nejlepší, život dlužím – nevím komu. Alelujah, vyhrála jste cenu pro největšího smolaře ve městě. V mém městě, v mé Jižní Dakotě. To mi připomíná…

„Ježiši, lehni si zase proboha, co to vyvádíš.“ Začíná Lili panikařit.

„Liliano, nesahej na mě!“ Couvá o krok a nechá mě vstát. Stojím na jedné noze a pozoruju v zrcadle na skříni svůj pravý bok. Rány na okrajích se už hojí, bude to trvat ne pár týdnů, ale dnů a budu v pořádku. Ten kdo mě zahojil, musel být velmi silný, a proto mě štve, že nevím, kdo to byl. Navíc co dělal v našem městě, aniž bych o něm věděla.

Vrávoravým krokem jdu do kuchyně, kde sedí máma. V době, kdy jsem po napadení, jsem vážně ráda za nízký dům, který otec nechal postavit. Je vidět, že myslel na všechno, schody bych totiž určitě nezvládla. Voní to tu po čokoládě, až se mi zbíhají sliny. Matka sedí u skleněného stolu, který je postaven přímo pod bílým oknem a pročítá si nějaký časopis o bydlení. Těch má fůru, pořád něco čte a pak vymýšlí, jak to doma zas a znovu předělat. Teď momentálně máme bílou kuchyň z lesklého materiálu a všude nerezové spotřebiče. Podlaha z černého marmolea, po kterém se chodí, jak po měkkém polštáři. Uprostřed kuchyně je ostrůvek a do něj vsazená varná deska na elektriku. Vše v domě je na elektriku, i topení. Máma se šíleně bojí plynu. Nakupovat s ní auto, v zemi kde se šetří, co to dá – takže skoro všechny auta jezdí na plyn, byl vzrušující a po několika hodinách, únavný zážitek. Naliju si do sklenice vodu, a když prsty zabubnuji na pánvičce, co visí nad ostrůvkem, matka si mě konečně všimne.

„Zeptala bych se tě, co tu děláš, ale jelikož znám tebe i Lili, je mi jasné, že to už víš.“

„Klid, mami. Poslala jsem Lili pro nějaké dokumenty do pracovny a pustím se do toho. Vdávat se nemusím.“ Když se se strachem v očích nadechne, tak rychle pokračuju. Vím, že se jí to nebude líbit, ale musím. Nedám svůj život do rukou vraha.

„Tvé slovo je proti mému nic. Promiň mami, ale je to tak.“

„To sice ano, holčičko, ale to bys musela být Vůdkyní. Přece víš, že ti je celá jižní Dakota věrná, ale ty si o to nikdy nestála.“

„A to je ten problém, mami. Teď o ni stojím a nejde jen o vykroucení se ze svatby, ale nebude mi po městě pobíhat nikdo, o kom nevím.“

„Ale zlato, to přece nemůžeš, vždyť…“ umlčí se a zadívá se mi do očí. Má strach, možná větší než já, ale už je na čase můj život změnit.

„Je to už dvanáct let, mami. Možná jsem vystrašená, ale nevzdám to. Ode dneška začíná můj - náš nový život.“

Matka byla vždycky chytrá, nemusím jí nic vysvětlovat. Po celém dni s Lili, to je občas příjemná změna.

Lili se vrátila s několika šanony plných papírů, položenými na dvou bednách. Není ani vidět, ale svaly co se jí napínají na rukou, prozrazují, že jí ta tíha nedělá žádný problém.

Posadím se naproti matce, obě dvě zaúkoluju, aby mě nechaly v klidu a pustím se do práce. Lili mi nosí stále nové a nové šanony a krabice a máma objednává pizzu a čtyři litry coly. Začnu tím, že zavolám do školy.

Byla jsem mimo dva dny, kupodivu krátce a jako jednadvacetiletá na dobrovolném studiu se hlásit nemusím, ale znáte to. Malé město. Všichni už vědí, že jejich potencionální Vůdkyně je zraněná a nikdo neví co s ní je. Matka i Lili mají jasný zákaz kdykoli, komukoli, cokoli říkat.

Po neuvěřitelných dvaceti minutách přemlouvání, ať sem nikdo nejezdí, že mi vážně nic není, položím mobil vedle sebe a můžu se pustit do toho, co mě zajímá asi nejvíc. Náš pan neznámý.

„Tak si to shrňme. Kvůli škole, práci nebo příbuzným, je ve městě osmnáct lidí z Lionelovy smečky. Všechny znám a vím, o koho jde. Kdo je teda ten, co mě zachránil?“ Pátrám stále dokola. Nikdo z nás tří ovšem na nic nepřichází. Všechny nápady co tu padly, jsem zavrhla. Když si Lili povzdechne a zkouší to na mě s mimozemšťany, vím, že je čas skončit. Na nic jsme nepřišly, ale práce nazmar to taky nebyla.

Matka svolala všechny naše lidi na dnešní noc, do jediného lesa co v Dakotě máme. Dnes jim oznámím, to, co si všichni od smrti otce přejí. Stanu se jejich Vůdkyní se vším všudy.

O pár hodin a vyměněných obvazů později, jdu temným lesem na místo určení. Po boku mám matku a ona Lili.

Z druhé strany jde Martin. Otcův rádce, pomocník a bratr. To on mě nutí při každé návštěvě, abych se své pozice ujala. Mám ho strašně ráda. Je to hodný strejda i kamarád. Je jen o deset let starší než já a děsně krásnej. Kdybychom neměli stejnou krev, nenechám si ujít příležitost, štípnout ho do zadku. Lili z něj pořád šílí a on z ní. Ale jako učitel na naší škole, mají oba smůlu. On zůstal sám se svojí neodolatelností a Lili to řeší po svém. Skáče na každého, kdo se zamane.

„Ty tvoje reflektory mě děsí, ale někdy jsem za ně vážně ráda. Je tu šílená tma.“

„Kdyby si občas do lesa zavítala, tak bys to věděla.“ Napomínám kamarádku, která své kočičí druhé já nemá moc v lásce. Ne proto, že být kočkou by jí vadilo, naopak. Když se přemění, je z ní nádherný rys. Zašpičatělé uši a neobvykle světlá barva s tmavými skvrnkami ji dělá výjimečnou a neuvěřitelně krásnou i ve své druhé podobě. Bohužel rys je v naší zemi docela častá kočka a navíc jedna z nejmenších v našem klanu a Lili to špatně nese. Co na plat, že jako člověk je neuvěřitelně krásná.

Když má někdo 155 cm, ani obletování všeho testosteronu v okolí, vám moc nedodá. Ví o sobě, že je krásná, ale stále jí to nestačí. Má krásnou, štíhlou postavu, plná prsa a úplně bílé vlasy. Vypadá jak panenka. Ovšem tohle přirovnání nesnáší… krásná, roztomilá, ale opět malá.

„Lili, nerozptyluj ji.“

Naopak Martin je vysoký, hnědé vlasy i vousy, které si nechává růst jen do mírného strniště. Postavu má vypracovanou, nejen z tělocviku, který na naší škole učí. Když se na povrch, prodere jeho druhé já, je z něj nádherný Irbis. Se svou krásnou, světlou a hustou srstí se k Lili dokonale hodí. Ovšem čest svému zvířecímu jménu, dělá i tím, že je samotář. Pokud nemůže mít Lili, nebude mít nikoho.

Už několik let na ni stále čeká, doufám, že se jednou dočká. Tenhle romantický pár, mě překvapuje čím dál tím víc. A pak tu máme ještě mámu. To je klasická ryska, s klasickým zbarvením. Nikdo nechápe, jak se můj otec, mohl zakoukat právě do ní.

Kdo ji zná, ovšem hned pochopí. Je hodná, milá a vstřícná. Pro druhé by se rozkrájela a pokud máte nějaký cíl, jde vám v patách a dohlíží, abyste bezpečně do něj došla. Tak jako teď já. Jde mi tiše po boku a i když vím, že nechce, abych se stala Vůdkyní jako otec, neřekne mi to. Jsem strašně ráda, že tuto trojici mám. S nimi si přijdu silná a to právě teď potřebuji… Jsme totiž na místě.

Uprostřed lesa je ona mýtina, na které jsem byla, ne poprvé napadená. Je plná lidí, které znám a všichni se otočí mým směrem. Nikdy jsem na společné schůze nedorazila, proto teď ze všech stran, přicházejí údivné nádechy, někdo se směje, někdo dokonce tleská.

Postaví se do kruhu a mě nechávají uprostřed. Už tu stojím sama, má trojice se zařadila mezi ostatní. Všichni na mě koukají a čekají, co se bude dít. Musím být klidná a vlídná. Oči jsem pohasla, ještě než jsme sem vstoupily.

Všude svítí zapálené pochodně a jako kočka, mám zrak dobrý. Nemusím je tedy děsit „reflektory“ jak jim Lili říká. Otočím se dokolečka a všem přítomným se zadívám do očí. Starým mužům a těhotným ženám se pokloním. Nadechnu se a spustím svůj předem připravený proslov.

„Určitě jste všichni překvapení, že mě tu vidíte a tím důvodem, určitě není mé nedávné zranění. Jak víte, jsem dcera Leonarda, vašeho Vůdce, kterého nám po čtyřiceti letech, dobrého vládnutí, vzal nepřátelský klan, vedený samotným Lionelem. Jako jeho dcera mám právo na jeho místo. Stranila jsem se mu dostatečně dlouho. Teď je s tím konec. Jsem dospělá, vyvinutá a silná. Mohu a také se stanu vaší novou Vůdkyní.“ Odmlčím se, znovu udělám kolečko kolem své osy a poslouchám potlesk, pískání a jásot.

„Pokud s tím někdo nesouhlasí, nechť vystoupí v tuto chvíli, nebo na další rok mlčí.“

Nikdy nikdo před mou matku nevystoupil. Jakožto má zástupkyně, by se museli utkat s ní a to nikdo nechtěl. Ale já vím, že je tu pár adeptů, kteří čekají na tuto chvíli. Na chvíli, kdy sem přijdu sama, kdy budou opět na dalších 365 dní volit nového Vůdce a já tomu budu přítomna. Vždy zvolili mě, k víře mého otce, i když nesouhlasili, nikdy proti matce nevystoupili. Teď tu jsem já a koukám na dva členy mé smečky, kteří chtějí mou porážku.

Vůbec mě nepřekvapuje, že jeden z nich je Michell. Bojujeme spolu od porodnice. Narodila jsem se o devět minut dřív než ona. Na mé narozeninové oslavy chodilo víc lidí, než k ní a točili se kolem mě ti lepší kluci.

Druhý zrádce je George. Šestnáctiletý výrostek, co si stále musí furt něco dokazovat. Je to ten typ člověka, co neustále dělá problémy. Už na postavě je poznat, že je velmi silný, na mě ale nemá. Zní to nadřazeně, ale taková teď musím být.

Slyším Lili, jak za mnou prská na účet Michell a matčino nesouhlasné mručení. Právě nastal den, kdy po několika letech odpírání, se musím opět přeměnit. I kdybych se sem přišla svého Vůdcovství vzdát, nikdy nedovolím těm dvěma, aby ovládli naši smečku. To by to dopadlo. George by jen chlastal a mlátil každého na potkání a Michell by každého nutila nosit čelenku v hlavě. Otočím se dokola a zůstanu k nim stát zády.

„Předstupte.“ nakážu jim. Podle nádechů přítomných jsem poznala, že oči se mi bíle rozzářily, tak jak jsem chtěla a otočím se, k těm dvěma zrádcům.

Michell se rozklepe a George přivře oči. Plížím se k nim a v kruhu je obcházím. Michell stojí na místě a klepe se ještě víc, s tou to bude jednoduché. George se točí se mnou a dívá se mi do očí, i když je vidět, že ho to stojí hodně převládání i bolesti. Škoda, že to je zmetek, byl by dobrý bojovník. Vezmu to takticky, první k vosí královně. Stoupnu si těsně před ní, až se naše nosy málem dotýkají. Zavře oči a celé tělo se jí roztřáslo.

„Otevři oči Michell a podívej se do těch mých!“ přikážu jí hlasitě, aby nás všichni slyšeli. Otevře oči a zmizí mi z dohledu. U nohou se mi svíjí růžová kupa sraček a žadoní o odpuštění. To je mi hrdinka.

„Jsi ostuda pro náš klan. Mohla bych tě ze smečky vyhodit a nechat tvou rodinu trpět. To ale neudělám. Chci, aby jsi trpěla jen ty. Proto tu zůstaneš a budeš každý den terčem posměchu od svých lidí. Zklameš ještě jednou a živá ze smečky neodejdeš.“ Odkráčím zpět do středu kruhu a zarazím Vincenta – jejího bratra, aby jí pomohl.

„Dokázala se postavit Vůdkyni. Jistě zvládne ovládnout i své nohy.“ Bože jsem na sebe tak pyšná. Taková chytrolínka, ze mě najednou je. Pár mladších lidí se zachechtá a smích Michell doprovází, celou dobu, kdy se vrací na místo. Teď tu mám tvrdší oříšek… George.

„Co přesně, se ti nelíbí na tvé Vůdkyni?“ nevinně se zeptám a snažím se roztomile u toho tvářit.

„Nenechám si vládnout někým, kdo se bojí své vlastní přeměny.“ Au, trefa do černého.

Všichni vědí, co se tenkrát stalo a taky ví, že od té doby má proměna neproběhla. Aspoň ne na veřejnosti. Čekala jsem, kdo to vytáhne. Potom co jsem udělala, jsem se už nikdy nepřeměnila. Jasně, ten chlápek si to zasloužil.

Na rozkaz Lionela, zabil mého otce, ale mám já právo na to, vzít někomu život? Mohla jsem celá léta přemýšlet a vždycky jsem věděla, že jasnou odpovědí je ne. Teď měním sebe i své názory. Nebudu už ta hodná dcera Vůdce. Teď budu sama Vůdkyní a náležitě si to užiju. Právě jsem se rozhodla, že ho potrápím a vůbec se nepřeměním.

„Myslím, že tato odpověď je v pořádku. Pak tedy bojuj.“ Matka vykvíkne děsem a hned si zacpe pusu pěstí. Ví, že jsem se rozhodla a je to moje povinnost. Byla manželkou Vůdce několik dlouhých let.

„Ty se nepřeměníš?“ zmateně se zeptá.

„Řekla jsem, bojuj Georgi.“ Zůstal chvíli stát a přemýšlel, co mám v plánu. Nikdo kromě mých nejbližších neví, jakou mám moc, ani jaké schovávám zvíře.

Mou první i poslední přeměnu, viděl můj umírající otec, nikdo jiný. Já mám, ale v plánu to všem ještě neukázat.

George pokrčí rameny a přemění se. Jasně rys. Podívám se na Lili a ta protočí panenky. Musím se pousmát. Nikdy mě neviděla přeměněnou a o mých tajných zbraních ví akorát z mého vyprávění, přesto mi věří.

Rys – George se odrazí a skočí. Prská na všechny strany a chystá se mi skočit po krku. Blíž, blíž, ještě blíž. Když je na dosah, všichni zalapají po dechu a matka opět vykřikuje.

Než se ovšem stačí do mého krku zakousnout, uhnu o krok do strany. Spadnul do trávy na všechny čtyři a skáče znovu, to už jsem ale na druhé straně kruhu. Nikdo to nechápe, ani sám George. Naštvaně s prskotem se rozbíhá a má v úmyslu se mi zakousnout do nohy. Když je na dosah ruky, tak tu svou pozvedávám. Rys se okamžitě svalí na bok a přemění se zpátky na George. Leží nahý na zemi a svíjí se v bolestech. Nechám ruku volně spadnout a dojdu k němu blíž.

„Když před někoho přestupuješ, zjisti, že ho dokážeš porazit. Protože si ovšem měl tu odvahu se mi postavit a bojovat, nechám tě žít.“ Kývne na souhlas a dál se choulí v klubíčku.

„To platí pro všechny. Dnes je poslední den, kdy jsem velkorysá. Příště budu rvát maso.“

Celá smečka se probírá z transu a poklekává přede mnou. Matka, Lili, Martin, Michell i ostatní. Všichni do jednoho, teď mají hlavu u země.

„Děkuji vám všem. Věřím, že otec by byl pyšný nejen na mě, ale hlavně na vás. Pokud máme tuto záležitost vyřešenou, přešla bych k dalšímu bodu.“ Ukážu na muže svázaného lanem, aby předstoupil.

„Toto je Gepard ze severní strany země. Před dvěma dny mě napadl.“ Zvednutou paží klan utěšuji a pokračuji dál v plánu, který doufám vyjde. Martin ho stopoval několik hodin, ale nakonec našel. Jeho pach je z mé rány cítit ještě teď. Bok už mám skoro zahojený, ale gepardí smrad se táhne na míle daleko.

„Jak se jmenuješ, zbabělče?“ jak jinak taky říct, zvířeti co si dovolí na ženskou.

„Patrick.“

„Tak Patricku. Jaké máme pravidlo, pro toho, kdo napadne jednoho z nás? Ještě k tomu ženu a z cizího klanu, na jejich území?“

„Smrt.“ Polkne a zadívá se mi do očí. Zasvítím na něj a polkne ještě jednou.

„Ach, neboj se. To já se jen nechala unést. Takže je ti jasné, že bych tě teď měla na místě rozžvýkat na malé kousíčky?“

„Ano.“ No moc sdílný není.

„To jsem měla v plánu, ale mám lepší nápad. Pošlu tě zpět na sever a řekneš svému Vůdci, že se ženou jeho syna v žádném případě nestanu. Ne potom, co mě napadl jeden z jeho lidí, na mém území. Je ti to jasné?“

„Ale to nemůžeš!“ s děsem v očích couvá dál ode mě.

„Jistě, že můžu. Ať tak, či tak. Čeká tě smrt. Zhatil si svému Vůdci plány. Nejen, že si porušil základní pravidlo a lovil jednoho z nás na cizí půdě, navíc si šel po Vůdkyni, po té, co chtěl lstí přinutit ke sňatku s tvým princem. Chceš umřít mou rukou, nebo Lionelovou?“ Kleká si a zvedá ruce, svázané lanem.

„Taky si myslím. Měl bys odejít jako muž.“ Rozvázala jsem mu uzel a nechávám ho odejít, po boku svých dvou Ocelotů. Dopraví ho přesně na hranici a tam je konec mých problémů.

„Další případ uzavřen. Co máme dál?“ zeptám se s nadějí, že už budu moci jít domů.

Martin - jako druhý v pořadí našeho klanu, vystupuje z řady.

„Další na programu, je umožnění vstupu na naši půdu, v rámci navštěvování školy a přechodného bydlení.“ Aha, další přeběhlík ze severu. Kdybychom tu neměli tak dobrou školu, bylo by o pár starostí míň.

„Kdepak, tedy máme našeho budoucího spoluobčana?“ Pátrám v davu a jsem zvědavá na dalšího kočko-člověka.

„No, to si děláš srandu?“ slyším Lili. To už jsem jí ale nevěnovala pozornost. Jak se dav rozestupuje, aby udělal místo dvěma rysům, co vedou přeběhlíka přímo ke mně, poznala jsem, kdo to je. Med je totiž cítit na dálku. Právě se ke mně blíží můj zachránce a člověk, kterému dle našich zákonů dlužím život.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvodní řeč

Prolog

1. kapitola