Přeložil Robert Pilch

Copyright © 2014 Andrzej Pilipiuk

Copyright © 2014 by Fabryka Slów sp. z o. o.

All rights reserved

Copyright © 2021 for the Czech Translation by Robert Pilch

Copyright © 2021 for Cover by Fabryka Slow sp. z o. o.

Copyright © 2021 for the Czech Edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7572-7

Prolog

Doffais, září 1945

Hans klečel na vlhkém pobřežním písku. Chladný podzimní vítr mu z hlavy sfoukl lodičku. Ležela teď v kaluži ani ne metr od jeho kolen a pomalu nasakovala vodou, ale protože měl ruce svázané za zády drátem, nemohl ji zvednout. Koneckonců, co pak s ní, když je mokrá? Nasadit na hlavu si ji nemůže. Strčit do kapsy? Zastrčit za opasek? To nedává smysl. Ať si tu shnije, on už ji stejně nebude potřebovat.

Dva měsíce strávené ve vězení a u výslechů způsobily, že odvykl čerstvému vzduchu a pohledu na nebe nad hlavou. Na stěžni kousek odsud vlála vlajka. Červený kříž na zeleném pozadí se střídavě svíjel a zase rozvíjel. Vypadala docela hezky, i když jemu se víc líbila švédská vlajka.

Postřílejí nás tady, u zátoky, na místě, kde jsme přistáli, pomyslel si melancholicky. Co se dá dělat. Nedivím se jim. Dokonce je ani neodsuzuju, i když je mi to líto. Kdyby aspoň ušetřili ženy...

Ostrované je už při zatýkání rozdělili na dvě skupiny. Do první se dostali ti, kdo měli v kapse legitimaci NSDAP nebo esesácké tetování v podpaží. Připojili k nim i všechny ty, kdo se po třetí výzvě ke složení zbraní pokoušeli střílet. Druhou skupinu tvořili všichni ostatní. Sedmnáct členů posádky teď stálo na vratké lávce pod narychlo postavenou šibenicí. Všichni měli na krku oprátku z koženého řemínku. Ve tvářích odsouzenců se zračila odevzdanost... Zbývající dvacítka klečela u břehu. Ruce jim spoutali stejně jako Hansovi – drátem za zády.

Hans vyhledal pohledem šifrantku Klaru.

Seděla na patách. Vlasy jí vyklouzly zpod lodičky a dopadaly na tvář v rudých pramíncích. Měla skloněnou hlavu, ale podle třesoucích se ramen mu došlo, že dívka pláče.

Starosta se postavil na plochý kámen naproti nim. Mohutný bílý plnovous, těsně přiléhající čapka a tmavý vyšívaný háv připodobňoval starce ke koptskému mnichovi. Pas mu obepínal široký pletený pás, u boku mu visel meč v černé, zlatem zdobené pochvě. Ale Hans se díval na jeho boty. Podrážky měly vyrobené ze dvou vrstev hovězí kůže. Zbytek nejspíš z kůzlečí, natažené na dřevěné kopyto, aby ji vytvarovali bez rozdělení na svršek a derbu, beze švů, z jednoho kusu. Šněrovací část, také měkká, byla prošitá hodně zvláštním způsobem. Němec delší dobu nedokázal pochopit myšlenku, podle které byl vyrobený střih, ale pak mu to došlo.

Strašná práce, pomyslel si. Několik týdnů na výrobu jednoho páru, jako nic... Ale zato jsou pohodlné a nezničitelné.

Vítr mu foukl do obličeje. Zamrkal. Nemohl si protřít oči. A navíc se mu chtělo čůrat... No nic, do popravy už nezbývalo moc času. Vydrží to. A potom? To už je starost vítězů. Přinejhorším ho pohřbí v pochcaných kalhotách.

„Dobrovolně jste se stali členy vražedné organizace,“ obrátil se zástupce moci na lidi, stojící pod šibenicí. Německy mluvil dobře, i když s hodně zvláštním přízvukem, takže posluchačům občas připadalo, že slyší francouzštinu. „Vstoupili jste pod prapor nejzdegenerovanějších, bestiálních jednotek. A navíc, jako by toho nebylo málo, jste porušili přísahu a uprchli jste. Nezradili jste svého vůdce, když byl silný a páchal strašlivé zločiny, ale když zeslábl a vy jste vycítili hrozbu blížícího se soudu. Nejenže nemáte žádný morální instinkt, ale nejste ani připraveni bránit svá práva před tribunálem a snést trest podle zákonů svého lidu a zákonů svých protivníků. Za tohle všechno, co jste tam, na pevnině, udělali, existuje jen jeden trest. Trest smrti. Protože jak stojí v našich zákonících: noha zlého člověka nikdy beztrestně nevstoupí na tuto zemi.“

Dva muži, aniž by čekali na znamení, kopli do lávky. Smyčky zadusily předsmrtné chrčení. Němci se zmítali v oprátkách jako ryby chycené na háček. Jeden, svíjející se v agonii, přetrhl pouta. Několika dalším povolily svěrače. Jejich pohyby se postupně stávaly čím dál chaotičtějšími, ale také slabšími, až nakonec znehybněli.

Těla se ještě houpala, ale všem bylo jasné, že život už odsouzence opustil.

Zajímalo by mě, odkud věděli o našich zločinech, zamyslel se Němec. Vždyť se s námi vůbec nepárali. Hned na začátku nás obklíčili se zbraněmi připravenými ke střelbě, žádná vyjednávání. Ach ano, mají tu antény, takže poslouchají rádio... A kdo ví, co jim řekli ostatní? Já přece mluvil, doslova zpíval, dostal jsem ze sebe úplně všechno... Řekl jsem příliš?

Předjel malý vůz tažený oslem. Vykládali z něj prosté dřevěné rakve.

Teď je řada na nás... pomyslel si Hans a automaticky se chtěl pokřižovat, ale samozřejmě nemohl. Sedmnáct oprátek, nás je dvacet, včetně tří žen. To znamená, že chlapy oběsí a je ušetří. Možná nás pověsí a je zastřelí...? Anebo bude někdo muset počkat na třetí kolo. Aspoň že místo popravy je hezké.

Za zády mu šumělo moře. Mezi střechami městečka poletovaly vlaštovky. Křičeli racci... Někdo pekl chleba. Ve vzduchu voněla i uzená ryba.

Je čas oběda, uvědomil si. Oběsí nás, zahrabou do země a půjdou si dát kaši a guláš. A jako zákusek roládu z husích jater, vzpomněl si na specialitu jihobelgické kuchyně.

Místní přistavili žebřík a pomalu snímali oběšence. Felčar stetoskopem kontroloval těla. Důstojník stál vedle něj s pistolí, připravený odsouzence dorazit, kdyby v některém ještě doutnala jiskřička života. Ale nebylo třeba.

Starosta přešel ke zbývajícím vězňům. Vítr mu škubal plnovousem, hrál si s cípy pláště. Zastavil se ani ne dva metry od Hanse a Němec si teď mohl ty zajímavé boty dobře prohlédnout. Pohledem zkoumal každý spoj, každý šev, každý záhyb. Mysl se zoufale chytala každé drobnosti, odháněla myšlenky na popravu.

Nosí je sedm nebo osm let, napadlo ho. Podrážka je dvouvrstvá, místo aby je nechal podrážet, raději si dal vyměnit tu spodní. Zajímavé...

„Co se týče vás...“ pohlédl starosta chmurně na ty, kdo klečeli v písku. „Nevíme, kým jste doopravdy byli a co tíží vaše svědomí. Vaše výpovědi se zdají být částečně pravdivé a mohu si jen domýšlet, že jste toho hodně zamlčeli. Vaším očím se ale ostrov zjevil, takže jsou mezi vámi i nevinní a spravedliví lidé. Proto vám dáme na vybranou. Můžete dostat plachetnici, kompas, proviant na cestu a odplout, kam vás oči ponesou. Ti z vás, kteří nechtějí odejít, u nás můžou zůstat jako otroci. Máte pět minut, abyste se rozhodli.“ Vytáhl z kapsy mohutné hodinky v ocelovém pouzdře.

Hans potřásl hlavou. Už se rozloučil se životem, takže ho nečekaná záchrana úplně omámila. Nějak se nemohl vzpamatovat. Točila se mu hlava... Div neomdlel. Před očima se mu dělaly černé kruhy, jen s velkými potížemi zaostřoval pohled.

Ručičky na hodinkách jako by se nehýbaly, ale on věděl: čas plyne a za okamžik se bude muset rozhodnout.

Vydat se na oceán na lodi je velké riziko, pomyslel si. Od Islandu nás dělí několik set kilometrů. Mohli by to zkusit i na západ, do USA nebo Kanady. Klaus je navigátor. Poradí si. Ale na druhou stranu, mají se kam a proč vracet?

Pamatoval si poslední depeše, které Klara přijala. Nikdo už je nešifroval, proč taky? Rozsah odvety byl zdrcující. Drážďany a Hamburk vypálené, srovnané se zemí kobercovými nálety spojenců. Gdaňsk naprosto zničený útočící Rudou armádou. Kapitulace Festung Breslau, Berlín dobytý, führer spáchal sebevraždu. Američané neuznali loutkovou vládu, kterou admirál Karl Dönitz zkusil ustavit ve Flensburgu, na území obsazeném Angličany. Všichni „ministři“ byli zatčeni. Poslouchali ty zprávy, zatímco pluli ke Grónsku. Prchali, sami nevěděli kam, věřili řečem o Nové Germánii a spoléhali na to, že tajné kolonie árijské rasy ukryté v nedostupných polárních oblastech skutečně existují.

Jeho rodný Mehlsack totálně zničený bombardováním... Ostatně tam vkročili Sověti.

Měl by se stát otrokem na tomhle divném ostrově? To se povedlo... Jalová země, skoro samé skály. Ale i tady přece žijí lidé... A dokonce vyrábějí i docela dobré boty...

„Mám otázku,“ řekl nahlas.

Šedovousý muž se na něj podíval a laskavě přikývl.

„Ptej se.“

„Když už se máme stát vašimi otroky... Budeme pracovat v dolech a kamenolomech, nebo se tady najde i práce pro ševce a modistku?“

„Záleží na tom, jestli se vyrovnáte místním řemeslníkům. Na našem ostrově dělá každý to, pro co má nejlepší vlohy. Pokud umíte těžce pracovat a děláte to rádi, nepovede se vám špatně a hladem jistě neumřete.“

Mladý Němec vyhledal pohledem Klaru. Z toho, jak se tvářila, vyčetl, že se rozhodla stejně. Podívala se mu do očí a přikývla.

Kapitola 1

V jarní Varšavě lilo jako z konve. Anna Czwartek vyskočila z autobusu. Pochopitelně přistála přímo v obrovské kaluži a skrznaskrz si promočila boty. Na zastávce nestál přístřešek. Spěšně si přetáhla přes hlavu kapuci a rozběhla se mezi stromy, kde byl liják trochu snesitelnější. Déšť srazil několik mladých listů a dívka na nich několikrát uklouzla a málem upadla. Překonala poslední kus otevřeného prostoru mezi bránou a vchodem do knihovny a s úlevou se schovala pod střechu. Krátká cesta překonaná klusem stačila, aby úplně promokla. V šatně odevzdala bundu. Kalhoty měla mokré až ke kolenům a boty by mohla ždímat. Nahmatala v kapse několik zatoulaných mincí, stačilo to na velkou kávu z automatu. Chvíli si hřála dlaně o kelímek a potom vysrkla skoro všechnu tekutinu. Pomalu se rozehřívala.

„Klid,“ bručela si sama pro sebe. „Boty uschnou, kalhoty taky. A odpoledne by se mělo počasí umoudřit...“

Minula katalogy. Motal se tu hlouček studentů, fronta do hlavní čítárny sahala až ven. Vydala se po schodech do patra a potom dlouhou chodbou rovně a doprava. Tady bylo pro změnu ticho, slyšela ozvěnu vlastních kroků na kamenných dlaždicích podlahy. Pod oknem rostly v květináčích nějaké exotické kytky. V duchu se zašklebila, když koukla na mizerný mramor, kterým byly obložené zdi. Ale bylo tu příjemně teplo. Přestaly jí drkotat zuby.

Konečně vstoupila do čítárny mikrofilmů.

„Paní...?“

Knihovník zvedl pohled, když uslyšel kroky.

„Anna Czwartek. V pátek jsem si dala objednávku.“ Podala mu úplně novou, včera vyrobenou průkazku do knihovny.

„Ach tak, materiály... Prosím.“ Dal jí plaketku s číslem místa a krabičku, ve které spočívalo osm roliček mikrofilmu. „Poradíte si?“

„Jistě, děkuji.“

Posadila se k předpotopní čtečce, památce po dávno neexistující Německé demokratické republice. Rozvinula mikrofilm, konec nasadila na prázdný váleček, převinula začátek.

Hledání jehly v kupce sena, pomyslela si. Dokonce i kdybych něco našla, bude to určitě stejné jako v Krakově, pár zmínek, hodně obecné ukazatele... Ale zkusit to musím.

Zahloubala se do časopisu Moře, vydávaného před válkou Mořskou a koloniální ligou. Přelétala zrakem po dalších stránkách. Stavba lodí, plavební trasy, zásilka szczakowského portlandského cementu do Peru. Generál Orlicz-Dreszer se setkává s Polonií v Brazílii, polští instruktoři školí černošskou armádu v Libérii, reportáž od dopisovatele z italsko-etiopské války. Je to všechno zajímavé, poutavé, ale tohle nehledá... Po válce časopis trochu změnil zaměření, je znát, že myšlenka na Polskem vlastněnou kolonii za mořem se ukázala být v nových poměrech passé. Ale stavba celomořské flotily a transoceánský obchod měly dokonce i v téhle úplně jiné realitě své stoupence.

Uplynula hodina, dvě, tři, pět...

Kalhoty uschly jako první, potom proschly i boty. V čítárně se nesmělo jíst ani pít, ale odtrhnout se od práce a hledat bufet se jí nechtělo. Neznatelným pohybem vytáhla z kapsy na hrudi pět zrnek kávy, strčila si je do úst a sežvýkala. Ta drobná dávka kofeinu ji povzbudila. Ze sedmdesáti ročníků prolistovala jedenadvacet. Narazila na tři úplně bezcenné zmínky. Nakonec její hodinky ukázaly šestou. Je čas jít. S lítostí převinula ruličku s filmem a vrátila materiály. Marcel na ni čekal v hale.

„Máš oči jako králík,“ řekl na přivítanou.

Chtěla se urazit, ale v jeho hlase zaznívala starost.

„To je z toho zírání do čtečky mikrofilmů,“ vysvětlila. „Škoda, že to ještě nedigitalizovali... Hodili bychom klíčová slova do počítače a po čtvrthodince by bylo po starostech.“

„Narodili jsme se o nějakých patnáct, dvacet let dřív... Protože dříve nebo později to nejspíš udělají,“ zamyslel se.

„Ale prověřit to musíme teď,“ povzdechla si. „Za každou cenu musíme zmenšit oblast hledání. Musíme se přiblížit k zemi na deset až patnáct námořních mil... A samotný ostrov přece není velký...“

„Dávné mapy ukazují naši vlast jako zemi, velkou skoro jako Island. Ale to je typický omyl kartografů té doby. Stejně jako velké zkrácení vzdálenosti mezi pobřežím Norska a Islandu... Máma tvrdila, že ostrov určitě nemá víc než dvanáct kilometrů v průměru.“

„Tak to je ještě horší,“ povzdechla si. „I kdybychom měli k dispozici mapy, nebylo by snadné najít tak malý kousek pevniny. Je to jako mířit lukem na maličký terč...“

„... který navíc není vidět. Našla jsi něco zajímavého?“

„V podstatě jen samé smetí. Vyprávění námořníka z obchodní lodě, která plula do Bostonu. Bouře je zanesla na sever od běžné trasy a narazili do útesu, který nebyl vyznačený na mapách. Někde dva dny cesty jihozápadně od Islandu. Vůbec žádné užitečné detaily.“

„To by víceméně souhlasilo, rozhodně stojí za to podívat se na to blíž,“ řekl. „Ale bez přesnějších souřadnic... Třeba ten člověk ještě žije.“

„Vyprávění je z roku devatenáct set třicet. Už tehdy to byl zkušený námořník. Když budeme předpokládat, že začal brzy... No, dejme tomu, že mu v době srážky bylo pětadvacet.“

„Ročník devatenáct set pět, ale pravděpodobně ještě starší. Nevydal žádné vzpomínky, paměti?“

„Prověříme to,“ ukázala na skříně s katalogovými lístky.

Naděje se ale bohužel už po pár minutách rozplynula.

Článek sepsaný předválečným novinářem byl viditelně jedinou stopou po tajemném mořském vlkovi.

„To je k ničemu,“ povzdechla si.

„Vypadáš strašně podrážděně...“

„Knihovny mě frustrují.“

„Cože?“ podivil se.

„Cítím bezmoc. V téhle budově jsou miliony knížek a určitě aspoň desítky tisíc ročníků různých novin. Mezi miliardami vytištěných slov jsou určitě i ta, která hledáme. Problém je, že je nedokážeme najít.“

„Asi máš pravdu,“ povzdechl si. „Tady je všechno. A přitom nemůžeme najít klíč... Určitě jsi unavená a hladová jako vlk.“

„Jo, nějak nebyl čas něco zakousnout.“

„Tak to pro dnešek zabalíme a půjdeme na večeři...“

* * *

Stanislava Krušewská nepřesouvala ve svém domě nábytek moc často. Přesto se jednou za pár let ráno probudila, a když se ještě zamlženým zrakem rozhlédla, usoudila, že uspořádání nábytku se jí už dost okoukalo. Stejné to bylo i teď na jaře. V obýváku stačilo popřesouvat vybavení a převěsit obrazy. Menší pokoj se rozhodla předělat kompletně, aby mu dodala jiný charakter. Stylizovala místnost jako pracovnu dávného kupce. Postavila tam dvě staré gdaňské skříně a vyřezávanou truhlu, ke stropu zavěsila mosaznou lodní lucernu, stěny ozdobila stoletými chromolitografiemi s vyobrazeními lodí. K oknu postavila elegantní sekretář. Na polici nad topením položila měděnkou pokrytý kompas, čtyři velké mušle a vyřezávaný mroží kel. Nad dveře pověsila sextant. Podlahu pokryl koloniální koberec tkaný z provázků. Pak už jen panoplie tvořená z eskymáckých harpun, sibiřského bodce a dvou starých vesel... V místnosti to příjemně zavanulo exotikou a náladou dalekých cest. Ale když se rozhlédla, usoudila, že tu chybí ještě nějaký detail... Něco, co bude jako poslední tah štětcem... Potřebuje například vysloužilé kormidelní kolo nebo starou mořskou mapu.

Celý březen a duben projížděla internetové aukce a prolézala antikvariáty, ale nic jí nijak zvlášť nepadlo do oka. Věděla, cítila pod kůží, že to musí být něco zvláštního, výjimečného. Něco, co okamžitě přitáhne pozornost nepočetných hostů, kteří vejdou do místnosti... Až konečně našla něco vhodného...

* * *

Byteček měl dvě místnosti, ale vypadal spíše jako garsonka. Disponoval mikroskopickým obývákem a ložnicí jako nudle. Za vysokým předválečným oknem se rozkládalo ponuré varšavské sídliště Targówka. Na zdi větší místnosti visela červeno-zelená vlajka ostrova a kilim s vyšitým kohoutem a na něm připevněnou dvojicí zkřížených námořnických tesáků. Na polici za sklem stál poklad – sedm ošoupaných, poničených knih vytištěných na ostrově...

Anna samozřejmě mohla vidět víc. Když se trochu soustředila, spatřila zazděné dveře vpravo i vlevo. Byt byl zjevně po válce rozdělený – větší, několikapokojové bydlení bylo rozsekáno na několik malinkatých klícek. Viděla načervenalé linie měděných kabelů, táhnoucích se ve zdech, i šedivé čáry železných trubek a trubiček, a také tři zlaté pětirublovky ukryté v obálce za policí... Pavučiny kovů a vzduchu... Zavřela oči, aby ztlumila příval informací. Znovu pootevřela víčka. Marcel se usmíval a naléval jí čaj do sklenice.

„Zpěv železa?“ domyslil si.

„Ano. Co uděláme s informací, kterou našel Viktor?“ Klepla prstem do aukčního katalogu, který ležel na stole.

„Sám nevím. Bojím se, že je to podvrh.“

„A když ne?“

„Asi musíme počítat s možností, že i oni si té informace všimli a využijí situace, aby zaútočili. V Evropě jsme zůstali jen čtyři... I přes všechna možná bezpečnostní opatření uplynulého desetiletí...“ odmlčel se a sevřel rty.

„Půjdu sama.“

„Ani náhodou! Půjdeme všichni. A já s Viktorem si vezmeme bouchačky. Jestli je to past, začneme jednat... Sama víš, že máme nějaké nevyřízené účty.“

„Vím,“ uťala. „Ale musíme vážně počítat s tím, že jestli je to opravdu past, nějaká pistolka nám nepomůže. Obzvlášť když spousta stop naznačuje, že hypotetičtí ‚oni‘ mají mnohem rozsáhlejší zkušenosti s vražděním.“

Neodpověděl, ale vycítila, že udeřila hřebíček na hlavičku.

Podívala se z okna na usínající Varšavu. Věžáky a navzdory pozdní hodině proudy aut v ulicích. Věčně uspěchaní chodci i automobilisté, a taky opovrhované „krabičky“. Mezi bloky domů hluk z daleké dopravní tepny. Krakov byl přece jen tišší a klidnější, ale ani tam se necítila dobře. Města ji vždycky unavovala.

„Na ostrově to bude jiné,“ usoudila. „Bez davů, pádících jako koně pohánění bičem. Bez šílené honby za penězi. Postavím si malý domek na kraji nějakého městečka a otevřu si kadeřnictví. A večer budu kreslit, malovat nebo sedět na verandě a hřát si ruce o hrnek s čajem, koukat na rozbouřené moře...“

„Kadeřnictví?“ podivil se. „Ty?“

„A proč ne? Umím to... Jestli na ostrově nebudou nová nerostná naleziště k prozkoumání a nikdo nebude potřebovat nedostudovanou paní inženýrku, pustím se do stříhání, česání, tvarování, barvení a všeho, co si budou místní ženské přát.“

„Tvoje krev...“

„Nemusím být nikdo důležitý. Chci se jen vrátit domů... Je mi úplně jedno, co budu dělat, hlavně když dosáhneme cíle.“

„Podaří se nám to,“ řekl Marcel vážně. „Nakonec se nám to musí podařit. Teď se vyspi, zítra ráno jedeme do Krakova. Máma a Viktor mají jízdenky na vlak.“

„Ale my pojedeme na motorce, že?“ ujistila se.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1