Upíří deníky – Slabé místo

(ukázka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

L. J. Smith

Upíří deníky – Slabé místo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Meredith zoufale zápasila s kovovými pouty, kterými měla připoutané nohy a ruce k operačnímu stolu. Měla přivřené oči, napínala svaly, adrenalin jí vřel v žilách – ale pouta nepovolila.

„Prosím,“ zasténala a horké slzy jí kanuly po tvářích.

Jack její prosby ignoroval a napjatě se soustředil na její hrdlo. Pomalu jí zajel hrotem injekční stříkačky pod kůži.

„Jsme skoro hotoví,“ prohlásil a stiskl píst. Meredith měla krk tak strnulý, že jehlu ani necítila. Zato cítila intenzivní pálení, jak se jí obsah injekce šířil žilami. Zalapala po dechu a ještě jednou se pokusila vytrhnout svému vězniteli.

Zatímco se zmítala, Jack jí upřeně hleděl do očí. Byly to ty stejné teple hnědé oči jako předtím, kdy si ho Meredith vážila jako učitele, jako jednoho z nejlepších lovců, kterého kdy potkala. Předtím, než zjistila, že Jack je upír. Než zavraždil Stefana.

Než zjistila, že ji proměňuje.

„Já nechci být upír,“ zašeptala rozechvělým hlasem. Pohled se jí zamlžil slzami. Meredith pomyslela na Cristiana, svého bratra upíra, kterého musela zabít, a na dlouhé generace jejich rodiny, jejichž životním posláním bylo likvidovat tyto nestvůry. Ona se nesmí stát jedním z nepřátel – ne po tom všem, čím musela projít.

Jackovi přelétl po tváři letmý úsměv a zlehka přimhouřil oči. „Hotovo,“ oznámil.

Meredith všechno bolelo. Začala pomalu vrtět hlavou sem a tam a nepravidelně dýchala. „Zabiju se,“ prohlásila zoufale.

Jackův úsměv se rozšířil. „Do toho, jen to zkus,“ prohlásil. „Zdokonalil jsem postup. Není možné nás zabít.“

S novým přívalem hrůzy Meredith opět zaútočila na pouta. Onen těžkopádný, strnulý pocit pomalu odezníval, kov se jí bolestivě zakousl do rukou. Zdvojnásobila své zoufalé úsilí, až konečně zlomila okovy a byla volná. Klopýtavě slezla z operačního stolu, nohy se jí podlomily a tvrdě dopadla na zem.

Po čtyřech se pokoušela dostat ke dveřím a čekala, že ji Jack každým okamžikem znovu zvedne na operační stůl. Ale Jack se ani nepohnul, jen pozoroval, jak zápolí sama se sebou. Slyšela sama sebe, jak namáhavě dýchá – řezavé, zoufalé lapání po dechu – zatímco se vlekla po podlaze. Za každou cenu chtěla ven.

Dokázala se dostat až ke dveřím, vytáhla se na nohy a pověsila se na kliku.

„Však ty se vrátíš,“ prohlásil Jack děsivě klidným hlasem.

Meredith rozrazila dveře a klopýtavě se rozběhla chodbou, jak nejrychleji dokázala. Byla dlouhatánská a osvětlená zářivkami. Podlaha z šedivých dlaždic připomínala nemocnici nebo školu. Čekala, že za sebou uslyší Jackovy kroky, ale z místnosti, odkud právě utekla, se ozýval jenom jeho šílený smích.

„Však ty se vrátíš,“ zavolal za ní znovu. „Nedokážeš si pomoct.“

Meredith si zakázala myslet na cokoliv jiného než na únik a zoufale se rozhlížela kolem sebe. Dvojité dveře na konci chodby vedly na schodiště. Protáhla se jimi. Její chodidla vydávala dutý zvuk na betonových schodech, které vedly dolů a – jak doufala – pryč.

Připadalo jí, že schody jsou snad nekonečné. Konečně vyrazila dalšími dveřmi na chodník. Na okamžik se zastavila, lapala po dechu a rozhlížela se. Za ní se rozkládala řada kancelářských budov. Neměla ani ponětí, kde to vlastně je. Venku byla pořád ještě tma, ale na východě se obloha začínala jasnit.

Všechno v ní vřískalo vypadni, běž pryč, a srdce se jí rozbušilo děsem. Co když jsou Jackovi zuřiví nezranitelní upíři poblíž? Meredith se přitiskla zády k chladné cihlové zdi za sebou, pokoušela se splynout s temnotou a opatrně se rozhlížela kolem. Nikde nikdo.

Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit svoje zběsile bušící srdce. Nemá smysl prchat bez rozmyslu. Zaťala pěsti a silou vůle se donutila uvolnit; přiměla napětí, aby opustilo její tělo. Stála nyní na nohou s větší jistotou. Paže a nohy ji svědily, jak ji pomalu opouštěla strnulost. Nikdo nebyl v dohledu. Kdesi nalevo Meredith uslyšela zvuk aut uhánějících po dálnici. Zamířila tím směrem, připravená najít si cestu domů.

Už se rozednívalo, když Meredith otevřela dveře svého bytu a rychle vešla dál. Upustila klíče na stolek a pomyslela si: Teď už budu v pořádku. Jack tvrdil, že je z ní upír, ale Meredith se vůbec necítila jinak než dřív. Třeba se „léčba“ nepovedla.

Zhluboka se nadechla a rozhlédla se po známé ložnici. Ranní slunce se prodíralo mezi závěsy na oknech, všechno vypadalo tak útěšně obyčejně. Její právnické knihy stály vyrovnané na poličce proti posteli a na sekretáři stála její a Alaricova svatební fotografie. Meredith se ani neobtěžovala svlékat a vklouzla do postele. Alaric vedle cosi zamručel ze spaní a zavrtal se hlouběji do polštářů.

Je v bezpečí. Všechno kolem se hroutí – Stefan je mrtvý, Jack je upír, ale k nejhoršímu nedošlo. Jsem v pořádku, zopakovala si.

Zkusmo si přejela prstem přes zuby. Normální. Žádné ostré špičáky. Dlaně má teplé, srdce jí bije rychlým, lidským tepem. Je v pořádku. Její tělo zřejmě odmítlo to, co se mu Jack snažil udělat.

Přitiskla se blíž k Alaricovi a zamračila se. Ucítila cosi v kapse svých džínů. Sáhla tam a nahmatala tenkou kartičku z tvrdého papíru. Vizitka. Meredith se pokoušela ji rozluštit v kalném ranním světle. Na vizitce byl černě vytištěný symbol nekonečna a jméno společnosti: Lifetime Solutions. A pod tím černým inkoustem ručně připsané telefonní číslo.

Jack si je sám sebou pěkně jistý, pomyslela si naštvaně. Stiskla vizitku tak pevně, až ji trochu pomačkala. Nakonec ji strčila do šuplíku v nočním stolku. Jacka už nechce nikdy vidět.

Podle jejího budíku nebylo ještě ani pět hodin ráno. Znovu se zhluboka nadechla a zavřela oči. Pokusila se uvolnit a usnout, zapomenout na Jackovu tvář a jeho výraz, když jí nakonec zapíchl jehlu do krku.

Postel byla příjemně měkká a povlečení jemně vonělo aviváží. Ale ucítila ještě jakousi jinou vůni. Cosi… slaného. Slaně kovového. Meredith se poněkud zamračila a pokoušela se ten pach identifikovat.

Pomalu si začínala uvědomovat i jakýsi zvuk. Všude kolem slyšela pomalé, pravidelné šumění, které jí připomínalo oceán – a hluboké, pomalé dunění pod tím pravidelným zvukem příboje. Meredith dýchala do rytmu s těmi vlnami a nechala se jimi kolébat hlouběji do spánku.

Ale cosi jako by si pořád žádalo její pozornost, budilo její smysly. Aniž věděla proč, olízla si rty. Ta slaně kovová vůně… vonělo to snad ještě lahodněji, než pečené kuře, které dělávala její maminka, sladčeji, než čerstvě upečený jablečný koláč. Tak povědomá vůně, a přesto ji nedokázala zařadit.

Meredith se začaly hladově sbíhat sliny a najednou ucítila, jak se jí na čelisti cosi pohnulo. Ruce jí překvapeně vyletěly k ústům.

Čelist se pohnula znovu. Opatrně se dotkla svých rtů. Byly najednou tak citlivé…najednou sebou škubla mučivě bolestnou slastí, když se špičky prstů dotkla zubů. Poněkud opatrněji to zkusila znovu.

Ty zuby byly dlouhé a ostré. Špičáky.

A ten zvuk příboje a vůně soli a ještě čehosi – mědi – ji najednou úplně zaplavily. S každým zahučením ji zabolel žaludek i tesáky.

To Alaric. Slyšela, jak Alaricovi tluče srdce. A cítila Alaricovu krev. Meredith zděšeně vyletěla z postele. Zírala dolů na Alarica, jak pokojně spí a nemá o ničem ani tušení.

Jack to dokázal. Proměnil ji v upíra.

A ona teď má příšerný hlad.

2.

Milý deníčku.

Ztratila jsem úplně všechno. Ztratila jsem samu sebe.

Bez Stefana nevím, kdo vlastně jsem.

Celé dny jsem nedokázala napsat ani řádku. Měla jsem pocit, že pokud napíšu o tom, co se přihodilo, stane se to definitivně skutečností.

Ale ona to je skutečnost, ať už o tom budu psát, nebo ne.

Stefan je mrtvý.

Elena stáhla ruce z klávesnice notebooku, jako by se spálila, a přitiskla si dlaně pevně na ústa. Stefan je mrtvý. Oči se jí zaplnily horkými slzami, ale odhodlaně je setřela. V poslední době nedělala nic jiného než plakala – ale nepomáhalo to.

Připadá mi, že Země by se měla přestat otáčet. Když je Stefan mrtvý, slunce by ráno nemělo vyjít. Ale čas ubíhá dál a dál a každé ráno přichází nový den. Ale pro mě to nic neznamená, protože Stefan je stejně mrtvý.

Jackovi jsme všichni věřili. Spolu se Stefanem bojovali bok po boku, stopovali Prvorozeného, Solomona. Ale zatímco všichni slavili Solomonovu porážku a konečně se cítili šťastní a v bezpečí, Jack proklál Stefanovi srdce kopím. Jack ho zabil.

Elena znovu přestala psát, složila hlavu do dlaní a vzpomínala. Stefan se Eleně zahleděl do očí a jemně se usmál. Věděla, že oba myslí na to samé: Teď, když jsou všichni Prvorození pryč, může začít náš skutečný život.

Všechno se to stalo tak rychle. Elena viděla, že něco je špatně, ale než stačila zakřičet na poplach, Jack Stefana probodl. Nestihla to.

Úsměv se Stefanovi vytratil z tváře a oči se mu rozšířily. Na maličký okamžik vypadal překvapeně. A pak najednou nebyl. Ty smaragdově zelené oči, které se na ni dívaly s takovou něhou a láskou, se rozostřily. Jeho tělo se zhroutilo na podlahu, ale Stefan sám už tam nebyl.

Je pravda, že Jack lovil Prvorozené, stejně jako my. Ale nechtěl ze světa udělat bezpečnější místo. Jack vytvořil nový druh upírů s pomocí léků a operací, namísto krve a magie. Jeho upíři byli děsiví – imunní vůči slunečnímu svitu i sporýši a, podle Damona, také nezhubitelní žádným z obvyklých způsobů.

Jack netoužil po tom, aby jeho laboratorní upíři měli jakoukoliv konkurenci. A tak se vydal vymýtit nejnebezpečnější druh upírů, ty nejstarší. Nejen ty pradávné Prvorozené, ale také chytré, dlouhověké upíry, kteří již byli na světě několik staletí. Upíry, jako byli Damon a Katherine. Jako Stefan.

Jack využil nás všechny – moje schopnosti Strážkyně, bojové zkušenosti Stefana a Meredith, Bonniina kouzla – jako zbraň proti Solomonovi. Prvorozený se dokázal až příliš dobře skrývat, než aby jej Jack dokázal vypátrat sám. Ale jakmile byl Solomon z cesty, stal se Stefan jen další překážkou, kterou bylo třeba odstranit.

Nevíme, kde je Jack teď ani co plánuje dál. Lovci, kteří cestovali s ním – Trinity, Darlene a Alex – se jím nechali ošálit stejně, jako my. Odjeli z města a snaží se Jacka vystopovat. Ale nemají ani tušení, kde by se mohl skrývat.

Elena ztěžka polkla a znovu si otřela oči rukávem županu.

Meredith a Damon si myslí, že Jack vůbec neodešel. Před několika dny Meredith svedla souboj s jedním z jeho podivných laboratorních upírů. Upír uprchl a Meredith to stěží přežila. Co když Jack pokračuje ve svých experimentech dál tady v Dalcrestu?

Mělo by mě to zajímat. Měla bych toužit po pomstě. Ale místo toho je mi všecko jedno.

Bez Stefana si připadám, jako bych byla taky mrtvá.

V zámku vchodových dveří zarachotil klíč. Když Elena vzhlédla od monitoru, uviděla vcházet Damona. Studený byt se najednou trochu proteplil, jako by elegantní tmavovlasý upír vnesl do klimatizované místnosti trochu letního vánku. Ale když vešel dovnitř, svěsil ramena a jako by se zmenšil. Skrze jejich společné pouto Elena cítila jeho tesknou bolest, když si opět uvědomil, že je obklopený Stefanovými věcmi, jako němou připomínkou toho, že jeho bratr už tu není.

„Ty ses krmil,“ podotkla, když zaznamenala jeho téměř lidsky zčervenalé tváře.

„Pokud tomu chceš tak říkat,“ ohrnul Damon znechuceně rty. „Stefanova zvířecí dieta je naprosto hnusná, přesně jak jsem si vždycky myslel.“

Elena sebou malinko trhla. Damon vzhlédl a tvář mu posmutněla. „Omlouvám se,“ dodal rychle. „Vím, že jsem neměl…“ V očích se mu při zmínce o Stefanovi odrážela stejná bolest, jako ta její.

„To je v pořádku,“ zavrtěla hlavou. „Měl bys zmiňovat jeho jméno, byl to tvůj bratr. Já jenom…“ Do očí jí znovu vstoupily slzy, ale silou vůle je potlačila. Už musí konečně přestat plakat.

Damon ji vzal za ruku. Měl jemné a chladné prsty. „Slibuju ti, že Jack za tohle zaplatí,“ řekl tiše a pohled měl temný jako půlnoc. „Ať to stojí, co to stojí.“

Elenu zachvátila vlna hrůzy, až ztratila dech – stiskla Damonovu ruku pevně ve své. „Ne,“ zarazila ho. „Damone, ty musíš být opatrný. I kdyby to znamenalo nechat Jacka jít.“

Damon strnul a upřel své tmavé oči do jejích. „Slíbili jsme jeden druhému, že Stefana pomstíme,“ prohlásil rozhodně. „Dlužíme mu to.“

Elena dál vrtěla hlavou. „Nemůžu ztratit i tebe.“ S nechutí zaznamenala, jak se jí chvěje hlas, ale přesto napřímila ramena a s odhodlaným výrazem ve tváři se na Damona upřeně zadívala. Občas měla pocit, že Damonova přítomnost představuje poslední tenkou hranici mezi ní a propastí šílenství. Damon jediný jí rozuměl, jedině on miloval Stefana stejně hluboce jako ona.

Každou noc slýchala Damonovy tiché kroky přecházet bytem – z obýváku do kuchyně, pak do chodby. Občas zaváhal před jejím pokojem, ale nikdy nevešel dovnitř, ani když toužila po jeho útěše. Přecházel tam, střežil ji a zároveň se tak zbavoval vlastního žalu. Neodkázal zůstat chvíli v klidu. Když si Elena představila, jak se Damon hroutí k zemi stejně jako předtím Stefan – krásnou tvář náhle nehybnou a prázdnou – srdce se jí zběsile rozbušilo úzkostí. „Prosím, Damone,“ zaprosila.

Damon si povzdechl, pohled mu zněžněl a jemně ji pohladil prstem po ruce. Pak dlaň rychle stáhl a zatnul čelist. „Neudělám žádnou pitomost. Nezapomínej, že se o sebe umím dobře postarat.“

Elena vděčně přikývla, pak se zarazila a zamyslela se nad tím, co právě řekl. Vlastně jí neslíbil, že se bude vyhýbat nebezpečí, ne doopravdy. „Nesmíš nikoho zabít,“ připomněla mu tvrdohlavě. „Jak řekly Strážkyně, jestli někoho zabiješ, já zemřu. Takže nemá smysl pídit se po pomstě.“

Damon se nevesele usmál a výraz mu ztvrdl. „Upíři nejsou lidé,“ odpověděl. „Já můžu zabít Jacka a taky to udělám.“

Elena pustila jeho ruku. Damon Jacka nikdy nepřestane pronásledovat.

Damon během toho lovu zahyne, tím si byla jistá. A pak už Eleně opravdu nezůstane vůbec nic.

Table of Contents

1.

2.

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: