Volání sirény – Pomsta

(ukázka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Michaela Burdová

Volání sirény – Pomsta – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Michaela Burdová pochází ze Sestrouně u Sedlčan a psaní se věnuje od 16 let. Zatím napsala deset knih pro děti i mládež. Jejím literárním debutem se stala v roce 2008 fantasy trilogie Poselství jednorožců. Její třetí díl Záchrana Lilandgarie se umístil na 3. místě v ceně dětí ankety SUK za rok 2009. S celou trilogií se potom umístila mezi dvaceti nominovanými knihami na Zlatou knihu 2010 a také mezi dvaceti nominovanými autory. Trilogie Poselství jednorožců prorazila i do zahraničí. Koncem roku 2010 vyšla v srbském nakladatelství Evro Giunti a v říjnu roku 2014 se chystá na Slovensko. Poselství jednorožců se také dočkalo druhého vydání v podobě kompletu. Ten v roce 2015 vznikne i jako audiokniha.

Po Jednorožcích následovala další fantasy série Křišťály moci. V anketě SUK se staly druhý díl Hněv Pána ohně a třetí díl Věž zkázy 12. nejoblíbenější dětskou knihu za rok 2011.

Do temnější fantasy se autorka pustila se sérií o vlkodlacích Syn pekel. V ní se také poprvé objevují její vlastní ilustrace.

Kromě psaní se věnuje i malování. V lednu 2012 uskutečnila svou první výstavu. Maluje i obrazy na přání svých čtenářů. Zaměřuje se na malby a kresby ke svým knihám a na obrazy zvířat. Zvířata miluje a snaží se také zapojovat v boji za jejich ochranu, navštěvuje psí útulek, je členkou organizace Svoboda zvířat a Nadace na ochranu zvířat, je sponzorkou lišky obecné v záchranné stanici Ochrana fauny v Hrachově a zajímá se o projekt Chrti v nouzi.

Více se můžete dovědět na www.michaelaburdova.com.

Markovi z celého srdce

„Má láska k ní a má nenávist k ní jsou tak záhadně

propleteny, že ji sotva mohu vidět. Nikdy nevím,

kdo je kdo. Ona je mnou a já jsem jí

a my obě jsme jeden celek.“

Erica Jong

Prolog

„Ne! Zecku!“

Nemohla uvěřit, že je pryč.

Když jí ten večer zapípal mobil a ona si přečetla esemesku, moc tomu nerozuměla. PROSIM, PRIJD ZA MNOU NA ZRALOCI ZUB. LIBAM TE, ZECK.

To jako myslí, aby za ním šla teď? V půl dvanácté v noci? Jenže Zeck se poslední dobou choval natolik divně, že byla ochotná se sebrat a opravdu se za ním na Žraločí zub vydat. Možná konečně pochopí, o co jde. Možná se jí konečně svěří. Nebo jí poví nějaké tajemství.

Oblékla si teplý svetr a džíny a potichu se vykradla z domu. Bylo to sice hodně zvláštní, ale kluci občas mívají praštěné nápady. Třeba Zeckovi schůzka uprostřed noci na útesu připadá romantická. Noel se při tom pomyšlení usmála.

Silnice byla osvětlená, ale cestička, která se stáčela bokem a vedla do travnatého svahu, tonula ve tmě. Noel zapomněla baterku a teď toho litovala. Slyšela různé strašidelné zvuky, ale pak si uvědomila, že jsou to převážně její vlastní kroky šustící v trávě. Stejně ji to moc neuklidnilo, a tak zrychlila. Z té tmy na ni mohlo vyskočit naprosto cokoli!

Moře už bylo na doslech. Šumění a pleskání vody o skály dobře znala. Najednou se objevilo světlo. Mraky se protrhly a vysvitl měsíc. Noel se konečně trochu uvolnila.

Zeck stál na samém vrcholu útesu. Měsíc mu osvětloval plavou kštici a zvýrazňoval nápis na jeho zelené mikině. Noel byla celá zadýchaná, když se vyškrábala nahoru.

Usmál se na ni. „Myslel jsem, že nepřijdeš. Že ti to bude připadat bláznivý.“

„Trochu bláznivý to je,“ připustila. „A taky nebezpečný. Radši pojď dolů.“

Promnul si spánek, najednou se zatvářil bezradně.

„Zecku?“

„Myslel jsem, že nepřijdeš,“ opakoval.

„Co je ti?“

„Nevím, já…,“ rozhodil rukama. Ohlédl se k moři. „Já nevím. Ale nejde to zastavit.“

„Nechápu, o čem to mluvíš. Tys něco pil? Pojď za mnou a vysvětli mi to.“

„Já nikam nejdu, Noel.“

„Co to s tebou sakra je!“ rozčílila se.

„Všechno mě to mrzí,“ oči se mu zaleskly. Jsou to snad slzy? Ne, to určitě ne. Noel pocítila, jak se o ni otřel chlad. Zamrazilo ji po celé páteři. V břiše se jí usadil zlý pocit.

„Prosím tě, Zecku, pojď se mnou a promluvíme si. Najdeme lepší místo, jo? Tady je mi příšerná zima.“ Ve skutečnosti ji děsila ta prázdnota kolem něho. Stál na skále a vypadal tak zranitelně. Noel ho zatoužila stáhnout pryč, do bezpečí.

„Nemůžu,“ zašeptal. „Já nemůžu! Noel… já už to neovládám.“

„Co neovládáš?“

„Sám sebe.“

„Ale…“

„Musím to udělat.“

„Už toho nech, Zecku!“ pokoušela se o ni panika. Vyrazila k němu blíž, on se však náhle otočil a zadíval se na temnotu pod sebou. Vítr mu rozvířil vlasy a opřel se Noel do obličeje.

„Zecku, pojď zpátky!“

Místo toho udělal krok vpřed. Pár kamínků se pod jeho botami rozdrolilo a spadlo do ztracena. Stál na úplném kraji srázu.

„Co to děláš!“ zakřičela na něho Noel. „Zecku! Pojď zpátky! Slyšíš mě! Pojď zpátky!“

Ohlédl se na ni a ona se po něm natáhla. Ucukl, ve tváři měl vepsaný děs. Náhle se pohnul a pak – zmizel.

„ZECKU!“

Noel tam stála naprosto strnule a sotva popadala dech. Něco příšerného jí uvnitř drtilo plíce. Zavrávorala, zamotala se jí hlava.

„Ne,“ zašeptala přiškrceným hlasem, padla na kolena a doplazila se na okraj skály. Vítr ji štípal do očí, ale slzy, které jí smáčely tváře, nezpůsobil on. „Ne, panebože… to ne!“ rozvzlykala se. „Zecku!“

Mohla by skočit za ním. Mohla by mu pomoct. Zachránila by ho? Byla tu šance, jenže… se nedokázala pohnout. Strach ji přišpendlil k zemi. Vybavil se jí ten pocit, když polykala vodu.

„Ne, prosím…“

Pak se po hladině rozlilo bílé měsíční světlo a vtom to Noel spatřila.

V těch vlnách byl obličej.

Dívá se na mě.

Ačkoli si ho Noel nestačila prohlédnout, byla si jistá, že viděla ženskou tvář.

„ZECKU!“

Kapitola 1

O rok později

Občas vážně přemýšlela o tom, že je tohle městečko prokleté. A občas to napadlo i všechny ostatní.

Zrovna mířila za svou nejlepší kamarádkou Kate a po cestě měla dost času probírat se svými ponurými myšlenkami. Před čtrnácti dny umřela Daisy, Katin pes. Teprve dnes byla Kate schopná vidět se s kamarádkami. Potřebovala se s tím trochu srovnat a Noel to chápala. Daisy byla členem rodiny deset let. Stejně jako byl Timtim čtrnáct let členem Noeliny rodiny.

Dlouho si lámala hlavu nad tím, jak má Kate utěšit. Bylo to přes půl roku, co Timtim odešel, a za celou tu dobu to nepřestalo bolet. Nebyl den, kdy by si na něj Noel nevzpomněla. Když ztratíte někoho, kdo tady s vámi byl po celé vaše dětství i dospívání a byl vám přítelem i v těch nejhorších chvílích – ať už zvíře, nebo člověk – nikdy se s tím doopravdy nesrovnáte. Nezbude vám nic jiného než tu sžírající bolest vzít a pohřbít ji tak hluboko, jak to jen jde. Teprve potom můžete žít dál.

Jenže hrozí, že se ta pohřbená bolest stane časovanou bombou. Nikdy totiž nezmizí, pořád čeká, až budete nepozorní a ona bude moct vybuchnout. Musíte ji pečlivě hlídat. Noel moc dobře věděla, že si nesmí dovolit vzpomínat. Bylo by to stejné jako zmáčknout spoušť. Bála se, že by tu bombu znovu pohřbít nedokázala. A tak ji nechávala hluboko, hluboko v sobě, uzamčenou, a doufala, že jednou přijde den, kdy se tam ta bomba usadí a přestane být aktivní. Potom, teprve potom, si Noel bude moct dovolit vzpomínat s úsměvem.

Takže až se jí Kate zeptá, jestli to někdy přebolí, co jí má Noel odpovědět? Ne, nepřebolí. Smrt nikdy nepřebolí. Ale musíš si v sobě najít místo, schránku, kam uzamkneš bolest i s city a necháš je tam. Možná až potom se to zlepší, ale slíbit nemůžu nic.

Taková odpověď by Kate asi moc neutěšila. Ale lhát jí Noel nechtěla. To si kamarádka nezaslouží. Daisy byla úžasná, i Noel ji měla moc ráda, truchlení bylo v pořádku. Jenže když se do toho člověk ponoří, může taky truchlit celý život.

Zpočátku si myslela, že to bude její případ. Pohřbít bolest po Timtimovi pro ni bylo dvakrát tak těžké nejen proto, že ta bolest byla moc silná, ale i proto, že v sobě už jednu pohřbenou bombu měla. Zůstala v ní po Zeckovi a ani po roce o ni nesměla Noel zavadit. Hrozil výbuch.

Ke Kate to bylo asi patnáct minut chůze, takže si aspoň stihla pročistit hlavu. Noel bydlela s rodiči a bratry na konci městečka, pod kopcem, hned u lesa. Naproti přes silnici se táhly oplocené louky plné sousedových ovcí. Nahoru do městečka se ale muselo jít opačnou stranou. Silnice tu byla lemovaná z jedné strany stromy a z druhé byl zelený kopec, na jehož vrcholu stál velký starý dům. Za ním rostly vysoké, strašidelné smrky, jejichž koruny se výhružně kývaly ve větru. Noel však dnes odvrátila hlavu, nechtěla zírat na ten dům tak, jak to měla ve zvyku. Dnes se chtěla soustředit na jiné věci.

Když se objevily první domy, byly po pravé straně, za pastvinami s koňmi slečny Lukasové, vidět v dáli zubaté útesy. A za nimi moře. Když se člověk zaposlouchal, slyšel ho hučet až sem. Nebylo daleko, pěšky tak deset minut.

Moře brzy zmizelo z dohledu, nahradil ho výhled na kamenné a cihlové domky. Zastavila se u autobusové zastávky, zaujala ji přeplněná nástěnka. Většinou tu visel jeden, maximálně dva papírky, k tomu nějaký ten plakát lákající na klubovou akci, koncert nebo diskotéku ve St. Ives, nejbližším velkém městě.

Dnes tu bylo oznámení o Rose, každoročních městských slavnostech, které se budou konat za čtrnáct dní. Na dalším plakátu se dočetla o blížícím se karetním turnaji anebo o soutěži v pití piva v sousedním městečku. Na první pohled ji ale zaujalo parte.

O tom, že zemřel pan Harris, už věděla. Vždyť o tom mluvili všichni. Znala ho docela dobře, byl to dědeček Bobyho, se kterým si jako malá hrála dole v lese na schovávanou. Často se mluvilo o tom, že starý pán Harris hodně pije a má rád mladé slečny. Co na to Bobyho babička, už se radši nikdo neptal.

Zírala na parte a v hlavě už jí zase zněla ta slova. Prokleté město. Dřív ji to nenapadlo, až dneska, když přemýšlela o Daisy, Timtimovi, Zeckovi a smrti. Co když úmrtí pana Harrise bylo také jedno z těch nevysvětlitelných?

Hned nad tím zakroutila hlavou a šla dál. Pan Harris byl starý pán. Určitě zemřel přirozenou smrtí.

Když vešla na dvorek, připadlo jí smutné, že ji nepřiběhla přivítat Daisy, jako to dělávala vždycky, když si Kate pozvala domů kamarádky. Teď byl dvorek prázdný a jaksi sešlý, jako by bez Daisy ztratil své kouzlo.

Proti své vůli si vzpomněla, jak po odchodu Timtima nedokázala na svou zahradu vkročit skoro dva měsíce. Timtim a zahrada k sobě neodmyslitelně patřily. Byla tam jeho bouda, na zemi se válely jeho hračky, které nikdo z rodiny neměl sílu uklidit. Nemohla tam jít, přesně na tohle její časovaná bomba čekala. Stejně jako nemohla jít několik měsíců na procházku do lesa, kam s Timtimem chodila celých čtrnáct let každý den a kde teď po něm zbyl jen jeho hrobeček.

Daisy měla hrobeček na zahradě. Noel se nerozhlížela, aby ho našla. Bála se, že by ji to příliš bolelo.

Katina máma se usmívala, snažila se svůj žal maskovat veselostí. Nabídla Noel buchtu a čaj, a ačkoli odmítla, naložila Noel plný tác, aby ho vzala s sebou do pokoje. Poslechla ji, v další vteřině už klepala na Katiny dveře.

Otevřela Anna. „Konečně,“ zašeptala. Vzala tác s buchtou a energicky ho položila na stůl. Kate seděla na posteli, objímala plyšového retrívra a snažila se usmívat stejně jako její máma.

„Ahoj, Noel, jen pojď dál a zavři za sebou, prosím tě.“

Noel se přidala k Anně, z jejíhož výrazu jako vždycky nešlo vyčíst absolutně nic. Zadívala se na stůl, kde vedle buchty ležela ještě miska s brambůrky.

„Počítám, že tuhle past jsi tady nastražila přímo na mě,“ prohodila ke Kate a strčila si do úst pár lupínků. „A taky počítám, že dneska se hřešit může.“

„Nechápu,“ ozvala se Anna, „proč se pořád staráš o svou štíhlou linii, když stejně žádnou nemáš.“

Brambůrky Noel zhořkly v puse. „Díky.“ Podívala se na svoje boky. „Doufám, že jsi to myslela jako vtip.“ Podle jejího výrazu zjevně nemyslela, ale i na to už si Noel zvykla. Anna mluvila na rovinu. Slovo legrace jí nic neříkalo.

„Anně se to kecá, když je jak vychrtlina,“ snažila se situaci zlehčit Kate. Upřímně řečeno Anna měla k vychrtlině hodně daleko. Lepší by bylo přirovnat ji k modelce, superhvězdě nebo královně krásy. Noel byla vždycky přesvědčená o tom, že dokonalá krása neexistuje a všechny ty nádhery z filmů a časopisů jsou dokonalé jenom díky svým vizážistům, maskérům a odborníkům z plastické chirurgie. Ale když před půl rokem poznala Annu, tohle její přesvědčení se rozplynulo jako pára nad lesem.

Začaly si povídat o všem možném. Noel se snažila Kate rozveselit, a protože se Kate rozveselit chtěla, šlo to dobře. Plyšového retrívra ale nedala ani na chvilku z ruky. Noel jí ho skoro záviděla. Jeden čas se snažila sehnat plyšového Timtima, ale kolie nebyly nikde k mání.

Pak se rozhostilo ticho. Kate se neklidně zavrtěla. „Tak je tady další léto,“ vzdychla nakonec. „Musíte mi slíbit, že si ho pořádně užijeme, holky. Nechci tady celý měsíc jenom sedět a smutnit. Slíbíme si, že na tohle léto do smrti nezapomeneme!“

Kdyby jen Noel tehdy věděla, jak krutě pravdivou větu Kate vyřkla, bývala by křičela na protest!

„Minulý léto bylo skvělý,“ pokračovala Kate se zasněným úsměvem. „Pamatujete na ten víkend na chatě Zeckových rodičů? Větší srandu jsem snad nezažila. Zeck…“

Při tom posledním slově Noel bodlo u srdce. Měla pocit, že jí do něj někdo zarazil hřebík. Kate zmlkla, když si uvědomila, že narazila na ožehavé téma. Tíživé ticho se zavrtalo do každé z dívek jako další hřebík.

„Už je to rok a další člověk je mrtvej,“ vyhrkla Noel nakonec. Kate vykulila oči.

„Kdo?“

„Pan Harris.“

Katino vzrušení opadlo, vyměnila si ustaraný pohled s Annou. „Ale Noel, pan Harris umřel normálně.“

Noel trhla rameny. „Na umírání není nic normálního.“

„Je. Chci říct, když umřel přirozenou smrtí, jako stářím, třeba jako Daisy…“ Do očí jí okamžitě vhrkly slzy. Zmáčkla plyšáka kolem krku, div mu neutrhla hlavu.

„Měli bychom přestat mluvit o smrti,“ zasáhla Anna. „Ani jedna to nenesete dobře.“

Noel se ušklíbla. To byla celá Anna, vždycky zůstávala nad věcí. Možná proto tolika lidem lezla na nervy, ale zároveň ji všichni obdivovali.

Kate se najednou rozbrečela. „Nechápu, jak může být mrtvá. Ona… tedy byla pořád, celý můj život… jak – jak…“

Anna se zamračila. „Četla jsem, že lidem často pomáhá, když si koupí nové štěně. Zkuste to.“

Noel se pousmála. „Anna má pravdu. Nevím, co bych dělala bez Melounka. Asi bych se zbláznila.“

Kate se na Noel podívala uslzenýma očima. „Ale stejně… přebolí to někdy?“

Noel naprázdno polkla. Stáhlo se jí hrdlo. „Časem,“ zalhala.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: