Martin Bútora

Skok a kuk

Elektronická kniha

Text © Martin Bútora 2011

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o. 2011

ISBN 978-80-556-0355-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v žiadnej forme ani žiadnymi

prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými,

vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne

bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

BANÁLNA POVIEDKA

Jeden (I)

Pomaly už aj ľutovala, že ho pristavila – taká tieseň na ňu padla s pokračujúcou nocou.

Hoci prešli hodný kus cesty, muž vedľa nej prevravel sotva slovo-dve, nevenoval jej takmer jediný pohľad, náznak pozornosti. Oči sa mu vpíjali do hradskej ako do vyschnutej osvetlenej špongie, kľukatiacej sa spočiatku popri Orave a potom stúpajúcej a klesajúcej v cikcakoch načarbaných medzi kopcami, lúkami a spiacimi dedinami. Telo zaborené do mäkkej koženky sedadla sa skoro nehýbalo, akoby od udržovania jeho vzorovej polohy mal závisieť rovnomerný a uspávajúci hukot motora. Ruky zvierali volant pevne, až kŕčovite, a keď ho pravá z času na čas opustila, aby poslúžila majiteľovi zapálenou cigaretou, ľavá ho objala ešte pevnejšie. Pravá ruka sa dvíhala pravidelne, vari raz za štvrťhodinu; dievčine sa až hlava krútila z toľkého dymu. Muž – ešte mladý, sotva tridsaťročný – mlčal, fajčil a uháňal pred oravským ránom, akoby k tej krajine cítil neprekonateľný odpor a nikdy viac sa už nechcel prebudiť v tomto kúte sveta.

Celá jeho bytosť pôsobila dojmom zvláštnej našponovanej stability, krehkej ako štruktúra kryštálu. V jednej chvíli sa jej zazdalo, že keby doňho pichla prstom, rozsypal by sa, a auto, bledozelená fiatka, a spolu s ním ona, Zuzana Príkopová, by sa roztrieštili na kúsky.

Nebolo by všetko jednoduchšie? Nevládala zahnať túto morbídnu myšlienku – tak jej bolo smutno, úzko a navyše nevoľno.

Načo ho vôbec oslovila? Prečo sa vlastne terigala domov, čo čakala? Ale muž vedľa nej, namotávajúci na seba míľniky s červenými odrazovými sklíčkami, zaryte čušal, za nič nemohol a Zuza cítila, že by sa bolo treba opýtať inak: čo vlastne chce?

Sú situácie, pri ktorých človek zabúda na ich banálnu povahu, pretože sa týkajú jeho samého. Zuzana skončila tretí ročník, druhý rok chodila s Paľom a prvý raz bola v tom. Túžobne očakávané dni už vyše dvoch týždňov neprichádzali (aká sladká by sa jej teraz videla dôverne známa bolesť) a s každou hodinou v nej rástol zmätok.

„My sme ale blázni,“ povedal jej Paľo, keď sa to dozvedel. Bol nežný a láskavý, ale jednoznačný: teraz nie. Minulý semester nastúpil na miesto asistenta, čakal ho ešte rok vojny, Zuzu dva roky štúdia... a vlastne nikdy predtým nehovorili o tom, že by sa raz mohli zobrať: chodili spolu ako tisíce iných, spávali spolu ako desaťtisíce ďalších a neveľmi sa zaoberali tým, čo by z toho všetkého malo byť.

Pavol sa práve chystal na šesť týždňov do Kyjeva so skupinou študentiek, ktorým tam pridelili prax. Zuzana racionálne vedela, že tam ako asistent musí ísť. Takisto si uvedomovala, že aj pokiaľ ide o dieťa (to jest nedieťa), jej milý má v podstate akúsi logickú pravdu. No v duchu s tou jeho pravdou nesúhlasila. A pripadalo jej kruté, že on si ide letovať s pätnástimi dievčatami, na ktoré už vopred žiarlila, hoci ich sotva poznala, a ona tu má ostať so svojím bremenom sama. Nečudo, že jej v poslednej chvíli praskli nervy – pohádali sa. Možno bola na vine ona; ba dokonca je namieste aj podozrenie, že hádku vyvolala úmyselne, pretože si želala, aby sa niečo medzi nimi vyjasnilo, ako sa už vzťahy zvyknú prečistiť v ohňoch kríz – lenže... samu ju zarazilo, aký sa jej Pavol videl znenazdajky cudzí. „Neviem, prečo z toho robíš vedu,“ povedal, „v republike sú tisícky potratov.“ A dal jej adresu s telefónom svojho známeho lekára.

To sa odohralo v stredu. Ešte v tú noc Pavol odcestoval do Bystrice pobaliť si veci. Po dvoch dňoch márneho vyčkávania, že sa jej odtiaľ ozve, Zuza nevydržala a vybrala sa domov aj ona. Potrebovala sa niekomu zdôveriť.

Domov – existuje pre mňa ešte vôbec tento pojem?

Otec umrel už dávnejšie, matka bývala s bratom a jeho rodinou v neveľkom dome oproti kubínskemu cintorínu, druhý brat sa oženil v Plzni a už tam ostal. Zastihla doma iba unavenú mamu s troma vnúčencami, ktoré jej tu mladší brat Imrich zanechal, keď odišiel so ženou dovolenkovať do Grécka. Zdalo sa jej, že matka ostarla; bratove rozmaznané deti jej iste tiež pridali svoje. Nenašla príležitosť, aby jej niečo povedala. Najhoršie bolo, že Imro sa mal vrátiť až o týždeň. Zuzana cítila, že hádam on jediný by ju vedel vypočuť. Mali sa radi už od detstva a po otcovej smrti ich náklonnosť ešte vzrástla. Imro ju podporoval pri štúdiu; posielal jej dve-tri stovky z každej výplaty, obdarúval ju drobnosťami, a keď sa raz za čas zastavil v Bratislave, kráľovsky ju pohostil. S Paľom sa stretol len raz, no akosi si neporozumeli. Ale čakať na Imra by znamenalo tráviť večery osamote.

V piatok večer zašla do nemocnice, kde mala službu jej vzdialená sesternica. Riskovala síce, že sa o jej prípade dozvie celý Kubín, ale priveľmi sa potrebovala pozhovárať a navyše poradiť. Lekárka ju napichala injekciami, ponúkla sa, že jej dá v pondelok urobiť test a poučila ju o všetkom, čo súviselo so žiadosťou o úpétečko. Keď začula tú skratku – umelé prerušenie tehotenstva – zamrazilo ju.

* * *

Striaslo ju i teraz, hoci noc nebola chladná. Privrela okno, ale po chvíli ho musela znovu pootvoriť – šofér tak zadymil auto, že sa nedalo dýchať. Práve vyšli z akejsi dediny; rozlúčil sa s nimi kohút. Začalo sa brieždiť.

„Je vám zle?“ opýtal sa odrazu muž bez toho, aby na ňu pozrel.

Nepovedala nič, len mykla plecom.

„Veľa fajčím, však,“ pokračoval.

„To nič,“ vydýchla.

„Dáme si pauzu,“ rozhodol sa z ničoho nič, zaparkoval auto v tráve, otvoril dvere, vstal, popreťahoval sa a Zuzana akoby až teraz zbadala, že vedľa nej sedel človek.

Dva (II)

„Ak máte pocit, že vo vašej rodine nie je všetko v poriadku, rozhodne nevynechajte spoločnú dovolenku. Aby si človek uvedomil, čo sú preňho skutočné a trvalé a čo pominuteľné hodnoty, aby mohol zvážiť plusy a mínusy svojich vzťahov na spoľahlivých vážkach, potrebuje sa na čas vyviazať z každodenného životného behu, vymaniť sa zo stereotypu, uniknúť zo zabehanej všednosti. Na dovolenke sa môže všetko urovnať,“ nabádal čitateľov letnej prílohy časopisu Obzor MUDr. Karol Sarvaš, CSc.

Alebo vyhrotiť, obohatil Vlado prílohu.

Tu, pri Oravskej priehrade, sa potvrdzovali obidva názory.

Keď boli vedno s deťmi, pomaly už sedemročnými dvojčatami Katkou a Martinom, urovnávalo sa to samo od seba. No len čo ostali bez detí, premenili sa na dva kaktusy nabité elektrinou. Ako a prečo sa dostali do takého štádia, že si liezli na nervy, to mu nebolo celkom jasné. A už vôbec by nevedel vysvetliť, ako sa mohlo stať, že on, Vladimír Repaský, človek všeobecne považovaný za pokojného a vyrovnaného tvora, pristal na takúto hru a takisto ako Zlatica už v zárodku kazil všetky pokusy o zmier.

Pravda, jeden z najosvedčenejších spôsobov zmierovania zlyhal tentoraz najmä preto, že deti nekompromisne obsadili manželské postele a v apartmáne ponechali rodičom lôžka, ktoré od seba delili najmenej tri metre. Obaja úzkostlivo dbali o svoju hrdosť a radšej sa v noci prehadzovali na posteliach, než aby urobili pár potrebných krokov. Ak takýto stav trvá na dovolenke už skoro druhý týždeň, obe postele si môžu začať kadečo namýšľať, a ktovie, či nemajú aj pravdu.

Keď v piatok večer zišli spolu do baru, kde správa hotela usporiadala malý bál, Vlado už bol poriadne nervózny: ráno sa pre úplnú hlúposť povadili dokonca aj pred deťmi. Sedeli teda pri zelenom stolíku z umelej hmoty so sedmičkou vína, mlčali a Vlado so zlostným zadosťučinením vyčkával moment, keď si Zlatica bude chcieť zatancovať. Nemal tanec v láske a nemohol jej zabudnúť, ako sa mu kedysi vysmievala pre jeho kostnatú nemotornosť, narážajúc na to, že keď sa dvaja zhodnú pri tanci, zhodnú sa aj inak a inde. Keby sa bol trochu zamyslel nad sebou, azda by prišiel na to, že mu takéto získavanie tromfov, robenie obete zo samého seba („Tak ty ideš tancovať? No prosím, len si choď...“) určitým spôsobom vyhovuje, že tvorí pevnú súčasť ich spolužitia, precízne zakomponovanú do vzťahu skombinovaného z protichodných pocitov, z láskavosti a podráždenosti, zo sebavyzdvihovania i sebaľutovania. Ale Vlado sa nezamýšľal nad ničím, bolo mu smutno, že všetko vypálilo inak, ako si predstavoval, a preto len tak sedel a čakal na moment, keď bude môcť zahrať rolu urazeného manžela, hrmotne odsotiť stoličku, ostentatívne odísť, aj to možno len v nádeji, že až sa Zlatica vráti, pocíti potrebu sa mu ospravedlniť a prisadne si k nemu na posteľ... Nezbadal ani, že jeho žena je dnes nesvoja, zahľadená skôr do seba než na parket, nevycítil, že sa v duchu zaoberá tým, ako by už konečne mohla svojho Bubinka pohladkať, pošepkať mu, aby sa prestali hnevať a pritúliť sa k nemu pri nejakom pomalom, zasnenom rytme. Spozoroval iba, že pri stole obďaleč sedia traja muži a jedno dievča, s ktorými sa jeho žena letmo pozdravila („Od nás z podniku... Taká náhoda, že sú tu...“), videl, ako pritom očervenela – a tým skôr už nevedel byť inakší.

„Poďme to skúsiť,“ nevydržala Zlatica.

„Vieš dobre, že neviem tancovať.“ Tú vetu mal pripravenú už dobrú polhodinu.

„Prečo si taký?“

Ale to už stál pri stole jeden z podnikových mužov, uklonil sa, a keď na jeho prosbu Vlado súhlasne prikývol, Zlatica zhasla cigaretu a vstala.

Ako vychádzal von, zdalo sa mu, že podnikový stôl si čosi šepce a potuteľne sa usmieva.

Od poľskej strany vial na priehradu ľahký vetrík, rozčerené vlny odrážali plný okráterovaný mesiac, Vladovi sa leskli oči a priam ho mrzelo, že je taká krásna noc.

Vždy, keď sa vonku rozhostilo pekné počasie, vtierala sa mu do hlavy otázka, či žije celkom správne. Nie že by Zlaticu nemal rád, no ako sa za roky spolužitia bližšie spoznávali, občas sa na ňu zahľadel a zarazene pokrútil hlavou: toto je moja žena...? Nemal však nijakú predstavu o tom, čo by preňho znamenalo, keby mal žiť bez nej a bez detí a pretože to nikdy neskúsil, ani nevedel, ako si človeka opantajú zvyky, dobré i zlé, ako nerady sa duša i telo týchto navyknutých pochodov vzdávajú.

Azda len preto, že toto všetko nevedel, sa ho mohlo v tomto trojnásobne odrážanom svite, v tomto zrkadlení slnečných lúčov v mesiaci, mesiaca vo vlnách a vodnej hladiny v jeho očiach, azda len preto sa ho mohlo zmocniť neurčité pokušenie spojené s myšlienkou: nemal by to všetko nejako zmeniť?

Strávil vonku vyše hodiny, a kým sa vrátil, zastavil sa na toalete. Dvaja pripití chlapi sa tam zhovárali o akejsi žene, čo zakášala svojmu mužovi, a navzájom sa utvrdzovali, aké sú vôbec všetky paničky na jedno kopyto. Rozhovor bol hlúpy a miestami aj vulgárny; najhoršie však bolo, že Vlado z neho nadobudol presvedčenie, že sa vedie o jeho žene, a ak sa aj rovno nevedie, nuž by sa jej mohol týkať.

Zlatica sa ešte nevrátila z baru. Zamkol izbu, zažal stolnú lampičku a začal sa prehŕňať v jej kabelke, posadnutý tým, že objaví nejakú stopu, dôkaz. Našiel iba telefónne číslo naškrabané na zdrape papiera, pri ktorom stála tajomná iniciálka K.

„Takže Ká,“ vravel si napoly zlostne, napoly ľútostivo. „No pozrime, Ká!“

Presne v takomto rozpoložení ho zastihla Zlatica. Namiesto spoločnej periny sa hneď v predsienke povadili, zasypali sa výčitkami, až sa Zlatica v kúpeľni rozplakala a odrazu mu povedala, aby už preboha prestal, lebo ju znovu doženie tam, kam ju dohnal... pred tromi rokmi... keď bol na manévroch... dodnes má z toho traumu... aj tak bol na vine on. Vladimír žasol, čo všetko sa v ich vzťahu odohralo a on o tom nemal tušenia. Chcel vedieť podrobnosti: kto to bol, kde to bolo, kedy sa to stalo, a čo všetko sa vlastne stalo. Potom ho oblial pot, vystrelil z izby a pricapil dvere.

V tú noc toho veľa nenaspal. V hotelovej izbe sa tma snúbila s mesačným svitom, pripomenulo mu to rozprávkový film z detstva, ktorý sa odohrával v nočnom lese: stromy vrhali ostré tiene, svetlé a tmavé plochy boli od seba prísne oddelené, všetky ostatné farby zmizli.

* * *

Cez deň sa túlal okolo priehrady, na obed zašiel do Námestova, sadol si do reštaurácie, no dokopy nič nezjedol. Nazdával sa, že mu samota pomôže, že sa mu niečo ozrejmí; ale keď sa navečer blížil k hotelu, cítil sa mizerne.

Deti už spali, Zlatica fajčila v kresle na chodbe, bledá a vyplakaná; zistil, že ho to možno aj potešilo. Chcel prejsť popri nej odmerane. Natiahla k nemu ruku s obálkou.

„Nemám chuť čítať nijaké listy,“ odbavil ju.

„To nie je list,“ zachripela. „ To je telegram. Z Bratislavy. Otec.“

Vytrhol jej ho z ruky. Otec mal úraz, leží v nemocnici, ihneď príď. Poslala ho otcova susedka.

Odprevadila ho až k autu. Keď zabuchol dvere, zaklopkala na okno. Pootvoril.

„Čo som ti včera povedala... nemusela som ti o tom hovoriť. Mohla som si to nechať pre seba. Už sa k tomu nebudem vracať. Len by som ti chcela pripomenúť, aký si bol, keď sme sa išli brať,“ zachvel sa jej hlas, „keď som čakala malého... malé.“

Neodpovedal jej: čo už sa k tomu dalo dodať? Vladovi nejaký čas trvalo, kým sa prispôsobil manželskému stavu. Ale to už bolo dávno.

Po chvíli dodala: „Daj na seba pozor. Máš tu deti.“

„Hej,“ neovládol sa. „Mám tu dve deti a jednu... A otca na márach. Samé pekné vyhliadky.“

Nemihla ani okom. „Daj nám vedieť, čo a ako.“

V tej chvíli ju neznášal ako vždy, keď sa mu zdalo, že nad ním nadobudla prevahu. Nezainteresovaný pozorovateľ by ju možno skôr obdivoval, ale Vlado ju nenávidel hlboko a precítene, až sa z toho roztriasol a zatvoril okno.

Odvrátil od nej zrak, tupo sa zahľadel na predné sklo auta, ale nenaštartoval, len tak sedel. Trvalo hodnú chvíľu, kým bočným pohľadom vycítil, že odišla. Potom sa pohol.

Nad priehradou kraľovala nezmieriteľná noc v pokročilom stave, obťažkaná predchádzajúcim dňom, a zanovito tajila, čo za zore hodlá porodiť. Vlado sa prinútil myslieť na to, či mu vystačí benzín a kde natankuje.

Tri (III)

Zuzin pohľad sledoval muža, ako sa kĺzal dolu trávou k neveľkej rokline, odkiaľ k nej doliehali zvuky zurčiaceho potoka. Rozhodla sa, že vyčká v aute – ktovie, čo myslel pod tou „pauzou“? – ale dlho nevydržala a vystúpila aj ona. Z oblohy sa dralo na svet ozajstné ráno, tiché a vľúdne, odlišné od ranného svitania v internáte, vítajúceho nevyspaté hlavy dievčat, nabité vedomosťami i obavami pred skúškou. Svojou nehybnosťou jej pripomenulo jedno ráno z detstva, keď spolu s bratmi a so strýkom prenocovala v horárni: akoby sa aj toto dnešné ráno uzamklo do seba, celkom oddelené od hodín, čo prídu po ňom: nijaký cengot električiek, nijaký hukot autobusov, nijaké náhliace sa kroky.

Zišla dolu aj ona a naskytol sa jej nezvyčajný obraz. Muž bol vyzlečený do pol pása a stál na hlave, opierajúc sa o kmeň vŕby. Priblížila sa k nemu, a keď ju uvidel, povedal: „Dobré ráno.“

Usmiala sa, odvetila mu na pozdrav a ovlažila si oči.

Vlastne sa ku mne táto poloha teraz celkom hodí, pomyslel si Vlado, keď prstami ohmatával zem: svet je aj tak hore nohami. Studená voda mu stekala po bruchu, šteklila ho pod pazuchou; pár kvapôčok sa mu zastavilo na konci nosa. Striasol ich, na sekundu stratil rovnováhu, a keď ju zas nadobudol, do prevráteného obrazu mu vošlo dievča. Stála celkom blízko nad ním na svahu, nahé nohy jej vrastali do bielych nohavičiek, zakrytých červeno-bielymi bodkovanými šatami, ruky mala založené za hlavu, oranžovú od vychádzajúceho slnka, a zelené oči s dlhými mihalnicami mala ovenčené riedkym svetlým obočím, zvestujúcim hladké plavé vlasy nad okrúhlym čelom. Len čo mu zmizla zo zorného uhla, zjavilo sa prázdne, ešte len slabo vymaľované modré nebo a Vlado si spomenul na otca.

Pobrali sa ďalej a zdalo sa, že nálada sa im mení úmerne obrazu krajiny. Kedy-tedy sa spolu s prebúdzajúcou sa dedinou zobudil aj rozhovor: prehodili pár viet a zase zmĺkli.

„Spite.“ Zbadal, že jej klipkajú oči; a Zuza mu bola v duchu vďačná za to, že ju oslobodil od nepísanej povinnosti zabávať šoféra, i za to, že prestal fajčiť.

Z polospánku ju prebudilo prudké zabrzdenie. Popri kraji lesa vyplašene uháňala srnka, niekoľko metrov sledovala cestu a potom zmizla v húští.

„Skoro som ju prešiel,“ zahundral Vlado a dodal: „Tuším by nám dobre padla káva.“

* * *

Dostali sa k nej až v Piešťanoch; dovtedy bolo všetko zatvorené. Okrem jednej rodiny sedeli v kaviarni sami. Narýchlo vypili kávu, jesť im nechutilo.

Bez toho, že by sa dohovorili, sedeli pri stole mlčky. Zuza si odskočila, Vlado si medzičasom zapálil. Pokúšal sa zahnať myšlienky na včerajšiu noc, a na to mu spolujazdkyňa prišla celkom vhod, aj keď nemal chuť sa s ňou o nič deliť. Netušil, že ani ona nie.

Štyri (IV)

Keď sa Zlatica vydávala, mal sotva dvadsať rokov a vzali sa s Vladom preto – ako to už v banálnych príbehoch býva – lebo sa museli. Chodili spolu čosi vyše pol roka, a keď sa teraz obzerala naspäť, natískali sa jej nepríjemné otázky: poznali sa dosť dobre na to, aby boli presvedčení, že budú spolu vedieť žiť? Bolo to od nich zodpovedné – predovšetkým voči sebe samým – že sa vzali? A keď cítili, že všetko nie je tak, ako by malo byť, nemali túto dohodu zrušiť už oveľa skôr?

Pravdaže, bolo tu tisíc dôvodov, ktoré vraveli proti. Nemali napokon o nič horšie manželstvo ako mnohí iní: neodohrávali sa v ňom nijaké veľké dramatické zvraty či zauzlenia, bol tam kus lásky, rodičovstvo, občasné škriepky, chvíle, keď sa im videlo, že sa to medzi nimi zlepšuje, a bývalo aj dusno.

Zlatica patrila k ľuďom, ktorí sa nielenže radi unášajú predstavami, ale radi by ich aj preniesli do života. Bola trochu sentimentálna, milovala romantiku, občas si pri televízore aj poplakala. Každý týždeň si brávala od mamy tri obrázkové časopisy, a k tomu si ešte ďalšie kupovala. V najtajnejšom kútiku duše jej pojem veľkého šťastia stelesňoval muž z rodu princov, horúci a vášnivý, pritom však galantný a nežný.

Vlado bol všetko možné, len to nie. Mal v sebe istú vecnosť a triezvosť, bol skôr pomalší a rozvážny, s bohatým vnútorným životom, no s nevýrazným vonkajším prejavom, zahĺbený do svojich problémov, ktoré sa však netýkali jeho osoby, ale hlavne jeho povolania; muž, akému by firma Kontakt dozaista našla spoľahlivú a vyhovujúcu partnerku, s ktorou by si výborne rozumeli.

V Zlaticinom podniku pracoval istý Kučera, ktorému prischla prezývka zlepšovateľ. Keďže ju ešte nemal odfajknutú, veľmi sa o to usiloval. Už dlhšie jej nadbiehal a na jednej služobnej ceste sa mu to skoro podarilo. Pre Kučeru to bola otázka lovu, mal v sebe niečo, čím priťahoval ženy. Ani by nevedela povedať, čo k tomu doviedlo ju: sčasti zvedavosť, sčasti koketéria, sčasti nedávna hádka s Vladom, ktorá v nej vyvolala vzdor. Stalo sa to vlani na jeseň, a medzičasom to už stokrát oľutovala. Túžila po spovedi, ktorá by z nej sňala bremeno hriechu, a rok, čo medzičasom uplynul, bol pre ňu pridlhý. Rada by sa svojmu mužovi zverila, otvorila sa, preložila kus ťarchy naňho a spoločne sa jej zbavila. Nikto o tom nevedel, do kostola nechodievala, a tak by sa jej spovedníkom mal stať jej luteránsky Vladimír. Ale nevedela sa k tomu odhodlať – hoci napokon s Kučerom sa to skončilo inak. Tesne predtým, kým sa to už takmer odohralo, to Zlatica náhle dostala, o pár dní skôr, než čakala. Kučera si asi pomyslel, že si to na poslednú chvíľu rozmyslela a cúvla. Cítila sa trápne, a spomienka na to všetko jej bola nepríjemná.

Popoludní priniesli telegram. V inej situácii by to bola ideálna príležitosť na zmierenie. A Zlatica sa veľmi chcela zmieriť: tak to stálo v jej malom zápisníčku. Nebol to denník, ale skôr malý oznamovateľ zvestujúci titulky hlavných udalostí na začiatku správ: kde bola, čo robila, s kým sa stretla, čo deti, čo Vlado, čo mama, či prežila pekný deň, alebo nie. Pred dovolenkou sa tam v srdiečku ocitlo Vladovo meno. Zabudla však kalendárik doma, a tak sa Vlado nemohol dozvedieť, že jej leží v srdci on, a nie Kučera – namiesto toho našiel telefónne číslo so značkou K.

Nešťastie iných má v sebe moc obšťastniť nás: prostredníctvom utrpenia druhých sa aj my stávame osloviteľnejšími, prístupnejšími. Ale aj táto príležitosť na zblíženie, ktorú núkalo ohrozenie života iného blízkeho človeka, padla. Zlatica ju prepásla, nevedela k svojmu mužovi nájsť cestu, trochu sa ho po predchádzajúcej noci bála, vôbec sa bála, čo bude ďalej, nevládala ho objať a pošepnúť mu, že s ním cíti, že stojí pri ňom, že... Jedným slovom, že.

To všetko jej vírilo hlavou v horúci sobotňajší deň a musel prísť až večer, museli vyjsť hviezdy a zasvietiť mesiac, musela zavládnuť noc, keď vidíme horšie do sveta, ale lepšie do seba, aby sa v nej zrodil akýsi vzdor, vzdor mladej, peknej, trochu samoľúbej ženy, vzdor, ktorý – ale počkať, počkať, veď ešte ani zďaleka nie je noc, ba ani len večer, my sa chceme na ňu pozrieť ešte aj cez deň, na to všetko máme ešte čas, predbiehame, a to by sme nemali, veď, ako sme práve videli, len-len že stačilo svitnúť ráno.

Päť (V)

Doviezol ju až pred internát, akoby sa snažil oddialiť chvíľu, keď sa bude musieť pozrieť pravde do očí. Aj ona vystupovala pomaly, s nevôľou, ako keď ráno prichádzame nevyspatí do práce. Rozlúčili sa s tichým spriazneným úsmevom, patriacim ešte do krajiny, ktorú vedno pretínali nočnou jazdou.

V zrkadielku zbadal, že Zuzana postáva na schodoch a pozerá za ním, tak ako hľadíme na obraz príjemnej tváre, ktorý do prázdnoty zavesil vlak, čo sa práve mihol na štvrtej koľaji. V duchu si vyčítal, že ani nevie, ako sa volá, ale čím bližšie sa dostával k nemocnici, tým väčšmi jej postavu vytláčal obraz otca.

Jeho otec bol jednoduchý a pokojný človek, skalný a životaschopný optimista. Býval sám, matka zomrela pred piatimi rokmi. Vlado nemal k mame jednoznačný vzťah: v detstve na nej veľmi lipol, neskôr v puberte sa vysmieval z jej konvenčnosti a ubližoval jej. Potom odrazu prišla Zlatica a on odišiel z domu, ani nemali kedy sa s mamou pozhovárať ako dvaja dospelí. Až vtedy si uvedomil, že mu chýba. Jej náhly odchod ho zaskočil a trochu priblížil k otcovi. Ten však po čase nechcel ostať sám a Vlado sa iba ťažko zmieroval s jeho novými známosťami. Starší brat sa so všetkým vyrovnal ľahšie, bral to športovo a dáku priateľku otcovi dokonca aj dohodil.

Vlado cítil, že po otcovi mnohé podedil. Teraz ho zamrzelo, že o ňom vedel tak málo. Poznal jeho zvyky, spôsob života, ale o jeho najhlbšom vnútri mal iba hmlisté predstavy. Videlo sa mu neprípadné a nespravodlivé, že by krv, z ktorej pochádzal, mala prestať prúdiť bez toho, aby on naplno pochopil, s akým mozgom a srdcom bola spojená.

„Nič určité vám zatiaľ nemôžeme povedať.“ Hoci lekárova veta znela dosť hrozivo, Vlado sa potešil: otec žije.

Naozaj sa od nich veľa nedozvedel. Otca zrazilo auto, má otras mozgu, stratil veľa krvi, stále je v bezvedomí, majú ho pod kontrolou, prístroje ho sledujú, treba vyčkať, komplikácie sa ešte môžu dostaviť. Dovolili mu, aby sa naňho pozrel; otec ležal s hlavou vychýlenou trochu nabok, mal zavedenú infúziu a kus tváre, čo mu vytŕčal spod obväzov, hral všetkými farbami a ničím nepripomínal dôverne známe črty. Pocítil na sebe pohľad otcovho suseda, skúmavý a mlčanlivý, akoby sa pacient chcel z Vladovho výzoru dopátrať, akú podobu má človek, ktorého uložili vedľa neho.

Keď vyšiel z nemocnice, bolo už po ôsmej. Odrazu naňho spadla obrovská únava, a pretože vedel, že by ho už nijaká káva neprebrala, sadol si do neďalekej výletnej reštaurácie a objednal si vodku. Ešte sa ho ani nestihli zmocniť pochmúrne úvahy, keď ho odzadu ktosi tľapol po pleci: Floro.

„Konečne jedna známa európska tvár,“ prisadol si k nemu. „Predstav si, čo sa mi stalo, ja by som toho Laca najradšej zaškrtil.“

Kedysi spolu chodili do jedného ročníka; Laco si na tento rok vybavil štipendium vo Varšave. „V stredu v noci sa zobudím, počujem vo vedľajšej izbe hrmot. Vstanem, odchýlim dvere a vidím, že vo veľkej izbe sa hmýria akési malé postavy so šikmými očami. Nebol som si istý, či sa mi nesníva – vieš, že ma Ľuba raz obvinila z námesačníctva – domotal som sa teda do kúpeľne, opláchol som sa studenou vodou a otvoril som dvere dokorán.“ Floro býva v starom meste a jeho vychýrená „veľká izba“ mala skoro štyridsať metrov štvorcových. „Vtom ma jeden z nich zbadá a hrnie sa ku mne. Ostatní – bolo ich hrozne veľa, teraz už viem, že dvanásť – sa usmievajú a ukláňajú. Japonci. Ten jeden z nich, čierny v okuliaroch, príde ku mne a pchá mi do ruky nejaký papier. ‚Pán Stanek? Toto je list od pána Vranu.‘ Hovoril po rusky! To ma už úplne dorazilo. ‚Kobajaši je moje meno. My sme zvonili. My sme mysleli, že nikto nie je doma. My sme potom našli byt otvorený.‘ Až potom mi svitlo, že Laco spomínal dajakých Japoncov, jeden z nich vraj študuje slovanské jazyky, že či by mohli u mňa prespať. Jednak som na to zabudol, jednak som netušil, že ma prepadnú v noci a že ich bude dvanásť. ‚Starý,‘ písal Laco, ‚posielam ti svojich apoštolov, nejako sa o nich postaraj. Budeš sa mať v Tokiu ako kráľ.‘ Doga jedna šmelinárska, však ja mu to vytmavím, až sa vráti! Že v Tokiu! Tretí deň sa s nimi vláčim po meste, všetko chcú vidieť, o všetko sa zaujímajú, zasypávajú ma otázkami, všetko si zapisujú a furt a stále sa usmievajú. Vraj – pozri sa trochu na svet ázijskými očami – to mi doslova napísal! Ja mu dám ázijské oči, len čo príde!“

„Kde sú teraz?“ opýtal sa Vlado a objednal vodku aj Florovi.

„Išli fotografovať nové štvrte. Dúfam, že tam zablúdia. Inak, musím ísť s nimi popoludní na Devín, fascinuje ich slovo hranica. Asi že žiadne nemajú. Večer cestujú, chvalabohu, ďalej po Slovensku, otravovať ďalšie Lacove obete.“

„Ešte že sa u teba pomestia. U nás by to bolo horšie,“ usmial sa Vlado.

„Iba s kúpeľňou je problém. Oni sa ti v jednom kuse umývajú. Celkom mi z toľkej hygieny hučí v hlave, čakám, kedy praskne sprcha.“

Svojho času bol Floro známy tým, že nosieval ponožky dovtedy, kým ich nemusel z piat zoškrabúvať.

„Aspoň máš pestrejšie leto.“

„Ochotne ti ich prepustím. V noci sa mi sníva, že sa niekomu ustavične klaniam.“

„Trochu pokory nezaškodí,“ prehodil Vladimír a po chvíli dodal: „Ázijské oči. Tuším ti celkom závidím.“

Šesť (VI)

Internát bol ako vymretý. Zuza bola síce presvedčená, že sa pýta zbytočne, či jej niekto nenechal odkaz, ale nemohla si to odpustiť. Vzápätí oľutovala: vrátnička ju totiž upozornila, že musí vypratať izbu, pretože čakajú dva autobusy Maďarov.

Na schodoch stretla Kamilu, ktorá bývala o poschodie vyššie.

„Nemáš cigaretu?“ obligátne ju privítala Kamila. Leto vždy trávila v Bratislave, privyrábala si ako sprievodkyňa Čedoku.

„Nefajčím.“

„Ale dievča, čo to má znamenať? Vedieme cnostný život, kým tu Palinko nie je? Len aby to nebolo jednostranné.“

Fľochla po priateľke zlostným pohľadom, ale tá si z neho veľa nerobila.

„Vieš, že Sochorka ide s nimi na Ukrajinu? Jedni vravia, že sa mu tam votrela – veď je iba druháčka! – druhí vravia, že si ju vybral sám pán asistent. A ja vravím, nech si užijú, však ani Zuzuľka nebude svätá.“

„Prečo si protivná?“

„Ja nie som protivná, starenka, ja som iba vyškolená. A ak som aj protivná, tak iba z lásky.“

„Teda aby si vedela, Zuzuľka svätá bude.“

„Panebože,“ zhíkla Kamila. „Láska! Tout passe, tout casse, tout lasse.“

„Ach,“ zívla Zuzana, „to je zas čo?“

„Že sa všetko pominie.“

„Momentálne sa mi pominulo ubytovanie. Nemáš miesto?“

„Celý apartmán, madam. Prajete si raňajky do postele?“

„Stačí posteľ, som ustatá ako kôň.“

„Ako kobyla, drahá, ako kobyla. Dáme sa nepatrí prirovnávať k opačnému pohlaviu.“

„Ty sa nezmeníš, však?“ vzdychla Zuza trochu závistlivo.

„Ešte rok a všetko sa skončí.“

„Hm,“ prikývla Zuza a zašla si po veci. Padala od únavy.

Sadla si na posteľ. Čo keby zatelefonovala Paľovi... Ale kde má tašku? Prinútila sa rozmýšľať, čo všetko v nej bolo: plavky, algena, poloprázdna peňaženka s Paľovým bystrickým číslom... kde ju mohla zabudnúť? V aute? Alebo v tej kaviarni? Kde toho človeka teraz nájdem? Čudák... iste už dakde spí, po takej štreke... Ani by sa mu nečudovala... celú noc za volantom... taká dlhočizná cesta... vlastne celkom pekná... ako voňal ten potok... a tráva... motor hučal... tak rovnomerne... a príjemne...

Zuzana spí.

Sedem (VII)

„Vladko!!!“

To bolo všetko, na čo sa Zlatica zatiaľ zmohla, potom to prečiarkla, zahodila do koša a na nový papier napísala:

„Vladko!“

Tri výkričníky, to sa jej predsa len videlo priveľa.

Deti na prekvapenie hneď po obede zaspali.

Pršalo.

Zlatica už prišla na to, ako prší v tomto kraji: stále. Ak sú horúčavy, tým viac. Kým sa sem vybrali, Vlado jej o Orave veľa rozprával. Vlani tu strávil dva týždne s priateľom na archeologickom výskume a sľúbil, že jej ukáže veci neprístupné očiam bežných návštevníkov.

Nič z toho nebolo. Deťom väčšmi imponovala voda než miestne pamätihodnosti. Aj dnes sa čľapkali celé dopoludnie. Martinovi sa podarilo chytiť dve malé rybky, ktoré sa bezhlavo motali v papierovom poháriku, narážali do stien svojho väzenia a nejavili nijaký záujem presťahovať sa do Bratislavy, ako o nich rezolútne rozhodol ich novopečený majiteľ: „Keď nemáme akvárium, môžu byť v lavóre. Alebo vo vani. Aj Rudko má ryby vo vani.“

Napustila vodu do umývadla a preložila ich doň. Rybičky sa na chvíľu išli zblázniť od radosti, ale čoskoro zistili, že je to to isté, iba o trošku priestrannejšie. Ako na ne hľadela, prišlo jej na um, že sa vlastne na tie ryby podobá. Otvorila oblok a zhlboka sa nadýchla.

Dážď bol jemný, drobulinký a teplý, akoby vedel, že iba v takejto nežnej forme sa môže opätovne votrieť do priazne veľkej vody, z ktorej pochádzal a z ktorej cez deň unikal a vydával sa na oblačné prechádzky.

Všetko má svoj rytmus, uvažovala Zlatica. Ryby si plávajú, ako sa im zachce, dažďové kvapky napĺňajú vopred určený kolobeh vody, deti rastú do života a starí ľudia z neho odchodia. Kedy začnem mať konečne pocit, že aj ja som v rytme, že som správne vyladená? Kto mi to dá? Mám si ho dať určovať, či si ho musím zvoliť sama?

Pršalo.

Zlatica zívla, zahodila aj tento papier, zobrala ďalší a napísala ešte úhľadnejšie:

„Vlado!“

Potom si ľahla si na diván a skúsila rozmýšľať, čo napíše ďalej.

Kým však na niečo prišla, zadriemala.

Osem (VIII)

Mesto prestalo patriť samo sebe: prevzala ho horúčava, zmocnili sa ho letné mastné pachy zle uskladnených potravín, smrady z odpadkov, ohorkov a výfukových plynov, okupovali ho upotení turisti. Vlado zamieril k otcovmu bytu, minul opustené, od slnka rozpálené lavičky v parku, prešiel popri Hviezdoslavovi. Ako dieťa sa tu hrával: z kamenného portálu sochy si robievali šmýkačku. Raz na rozhraní zimy a jari, snehovej pľušte a blata z nej capol rovno na mokrú hnedobielu zem v nových nohaviciach. Mama ho najprv zbila, potom ho ľutovala. Keď sa otec vrátil z práce domov, počul, ako žene tichým hlasom dohovára, aby „to dieťa nechala tak, nech sa vyblázni“. „Tu sa môže každý blázniť, však?“ vravela mama. „Len ja musím byť vždy normálna. Ja musím proste znášať všetko, na mňa si môže každý dovoľovať.“

Byt bol neprevetraný a dusný. Pootváral okná a stiahol drevené rolety. Vliezol do vane a osprchoval sa. V zrkadle zistil, že je zarastený, dlho sa už neholil. Ale otec mal iba elektrický strojček a ten Vlado neznášal, dráždil mu pokožku.

V hlave mu mátala Zlatica, ľahol si k telefónu, keby náhodou zavolala.

Čoskoro ho opantal spánok.

Deväť (IX)

Všetci spia.

Všetci dôležití spia. Ešte aj deti spia.

Navyše v nemocnici až doposiaľ spí otec, starý otec a svokor, jediný z nich, ktorý zaspal bez vlastného pričinenia.

Keby sme mohli vojsť do ich snov, všeličo by sa nám možno osvetlilo. Lenže to nejde, a tak nám neostáva nič iné, ako ďalej tápať po povrchu.

Ostatne, medzičasom si môžeme aj my zdriemnuť, nik nám v tom nebráni.

Aj tak sa onedlho všetci zobudia.

Otec tiež?

Skúsme sa za ním pozrieť.

Desať (X)

Keby sme teda nazreli tam, kde sa rozhoduje o bytí a nebytí, uvideli by sme posteľ, nad ktorou sa skláňajú biele plášte. O čomsi sa radia, zdá sa, že tváre majú vážne. Alebo len unavené? Ťažko to posúdiť, veď komu sa chce slúžiť v takúto peknú nedeľu?

V neďalekom kostolíku sa rozhlaholili poludňajšie zvony, vzápätí sa k nim pridali druhé, tretie, potom ďalšie, a tak by sme z rozhovoru veľa nezačuli, a keby aj, ktovie, či by sme rozumeli, veď je to presiaknuté latinčinou, zachytili by sme slová ako ruptúra sleziny, podozrenie z brušného krvácania, začuli by sme čosi o operácii...

A keby sme veľmi, veľmi nastražili uši, začuli by sme, že pacient zatiaľ stále dýcha.

Jedenásť (XI)

Vlado si v prvej chvíli ani neuvedomil, že sa už chýli k večeru: vonku bolo ešte svetlo a v izbe panovalo rovnaké prítmie, ako keď si ľahol.

Vstal, popreťahoval sa, trochu si pocvičil. Dávno už nebol v tomto byte sám. Otvoril vitrínu a prezeral čačky, o ktorých vedel, že patria k tejto domácnosti, ale si ich bližšie nevšíma: malý veterný mlynček, čo si mama priniesla z Holandska, usmiatu manchestrovú figúrku námorníka, medené kališteky, vianočný zvonček. Kutral sa v skriniach a po kútoch, vyťahoval staré rárohy a nevdojak ich zaraďoval do svojho detstva. Natrafil na čiernu okrúhlu škatuľu, ktorá kedysi slúžila na dámske klobúky, a neskôr, keď už mama klobúk nenosila („Či sa ja niekam dostanem...?“) ju zapratali zámkami a kľúčmi. Pokúsil sa aspoň jednu dvojicu spojiť,  ale čoskoro sa toho vzdal, hoci sa mu to ako chlapcovi občas aj podarilo: raz dokonca objavil dávno stratený kľúč od veľkého lodného kufra, ktorý s nimi putoval na rodinné dovolenky – mama vždy napakovala toľko vecí, ani keby ich mali evakuovať. Opustené zámky výsmešne otŕčali na Vlada svoje zhrdzavené dierky, akoby boli pyšné na svoju nedostupnosť; zväzky patentných i obyčajných kľúčov sa mĺkvo túlili k svojim krúžkom, akoby boli skľúčené z toho, že nemajú čo otvárať, koho vpustiť, že nevedia, kam patria. Zavrel vrchnák, zaháčkoval ho a uložil nevýslovne zbytočné, nikomu nepotrebné odomkýnania a zamkýnania na ich miesto.

Na poličke nad otcovým pracovným stolom objavil obálku s inzerátmi a zoznamovacími listami, ktorými reagovali na otcove ponuky. Medzi listami sa povaľovali aj výstrižky z novín a časopisov so zrnkami múdrosti a krátkymi básničkami o láske a priateľstve. Otcovi ich hádzala do schránky jeho platonická priateľka pani Gitka. Žila v bezdetnom manželstve s nevľúdnym, chorľavým plukovníkom, ktorého jej bolo ľúto opustiť. Každú sobotu napiekla otcovi zákusky, priniesla ich sem a posedeli pri fľaši vína. Po dvoch pohárikoch začala pani Gitka spievať ťahavé ľudové pesničky a k jej sopránu sa po chvíli váhavo pridal otcov trochu falošný tenor. Keď dopili a dospievali, otec ju odprevadil k električke, bozkal jej ruku a povedal: „Pá, moja. Príď zas.“ Cez týždeň nechodievala, iba mu posielala výstrižky z novín a lístočky, zaškrtnuté červenou čiarou na miestach, ktoré sa jej najväčšmi pozdávali. Raz prišla nečakane v nedeľu, zastihla otca pri otvorenom cinzane s jeho inou známosťou, bývalou kolegyňou z práce. Onedlho sa pustili do spevu všetci traja, „hoci mi to dalo dosť roboty“, ako sa Vladovi priznal otec. Vtedy pani Gitku odprevadil Vlado, ktorý sa tam, rovnako nečakane, prikmotril. „Príďte zas,“ povedal jej za otca a Gitka prišla, ibaže od tej návštevy sa už aj ona dala radšej pohostiť cinzanom, čo napokon otca nemrzelo, „pretože toho zase vypije menej, tak ma to vyjde narovnako“.

Teraz však v špajze nenašiel cinzano, iba otvorené červené víno. Nalial si pohár, vypil ho a znovu naplnil.

Byt sa mu videl čoraz prázdnejší, opustenejší od obrazov minulosti i od otcovej prítomnosti. Na stole ležali albumy  rodinných fotografií, najnovší otcov koníček – práve ich usporadúval. Listoval v obálkach s doposiaľ neprilepenými snímkami a vylovil svoju maturitnú fotografiu. Podišiel k zrkadlu v predsieni, striedavo hľadel na fotku a na svoju terajšiu tvár.

Zrak mu padol na telefón. Zlatica? Nemocnica? Alebo... čo by sa stalo, keby zatelefonoval tomu dievčaťu? Som idiot, veď ani neviem, ako sa volá.

To síce nevedel, ale jedno cítil dosť zreteľne: neobsedí. Nemôže tu sám vydržať. Aspoň na chvíľu vypadne.

Dva razy skrútil kľúčom a začal rozmýšľať, ako sa najľahšie dostane k internátu.

Dvanásť (XII)

Na Hviezdoslavovom námestí, kúsok od sochy básnika, ale predsa len trochu ďalej od divadla a trochu bližšie k morovému súsošiu, takmer oproti ďalšej, menšej soche v tomto „zátiší zelene v samom strede mesta“ – – –

– – – tak zneli kedysi reklamné letáčiky Maďarskej reštaurácie; dnes sadá na listy stromov oveľa viac prachu než pred jedným-dvoma desaťročiami, zato však návštevníkov parku neruší cengot električky číslo šesť z Karlovej Vsi do Petržalky a číslo sedem z Karlovej Vsi až do Novej Doby, na samý koniec sveta – Vladovi sa viackrát snívalo, že električka chodí nielen pozdĺž hotela Carlton, ale aj na ich strane, že im zvoní rovno pod oknami detskej izby, z ktorých s bratom každú jar vyzerali, kedy začne kvitnúť prvý strom v parku – – –

– – – čiže takmer oproti onej soche znázorňujúcej ženu s ratolesťou, až tak na ňu nevidno, stojí v strede trávnika, po ktorom neslobodno behať, takto si ju chodec možno ani nevšimne, čo vlastne má tiež svoje prednosti, veď keby na jej mieste postavili nejaké monštrum, bilo by do očí oveľa viac ako táto žena – – –

– – – a takmer oproti nej, to jest bližšie k niekdajšiemu pivovaru a bývalému Rybnému námestiu s malebným trhom, kde sa dnes hmýri množstvo autobusov pod oblúkmi honosného mosta, ktorému padol za obeť hodný kus starého mesta – – –

– – – tam niekde stojí kino Mladosť, kino Stalingrad, kino Weltspiegel a kino Bioskop v jednej budove, dnes a vari už naveky len Mladosť, lebo tá je večná a univerzálna, stojí na rohu Hviezdoslavovho námestia a uličky zvanej Strakova, ktorá má len štyri čísla a patrí medzi najchudobnejšie číslované uličky v meste vôbec, číslo 1 je Zelovoc a číslo 2a, 2b a 2c tvoria vchody do jedného veľkého domu, čo sa rozťahuje i po námestí a Nálepkovej ulici, a práve na tej strane, čo susedí s kinom, stojí podvečer Zuzana a hľadí na bledozelenú fiatku, obeť svojho autostopu.

Mala čo robiť, kým ju našla: muž povedal len toľko, že ide na Hviezdoslavovo námestie, uprostred ktorého ona teraz bezradne húta, čo ďalej. A veru nemá to ľahké.

Po prvé: nezdá sa, že by taška bola v aute, aspoň zvonku ju nevidno. Po druhé: auto síce vypátrala, ale o majiteľovi nevie nič, ba ani to, či je vôbec majiteľom, čo keď auto ukradol, alebo čo keď si ho napríklad požičal, to by bolo dosť dobre možné, nie?

My vieme, že nie, ale to Zuzane nepomôže, pretože ona nevie nič okrem toho, že jej chýba taška s Paľovým číslom, ktorú možno dakam zastrčil ten šofér, ten muž, ten človek, čo ešte dnes ráno stál na hlave.

Uznajte sami, že teraz musí vypomôcť náhoda, pretože inak sa ďalej nedostaneme.

Zuzana teda náhodou vojde do prvého vchodu na začiatku Strakovej ulice, preskúma zoznam voličov, ktorý tam náhodou visí, a keď dospeje k voličovi Ing. Antonovi Bakovi, usúdi, že spomedzi všetkých obyvateľov tohto vchodu mohol byť práve on, bez okolkov sa vyberie hore na štvrté poschodie, ignorujúc pani Štefániu Bakovú, ktorá je od svojho manžela presne o päť rokov a dva mesiace mladšia, a dokonca má dnes narodeniny.

Hore je veselo a rušno, hore sa oslavuje, tancuje a pije, pán domáci odbehol priniesť ďalšie zásoby alkoholu, a Zuzana by sa tu poľahky udomácnila, všetci sú k nej milí, hneď si ju obľúbia, vypočujú si, o čo ide, pokladajú to za dobrý vtip, majú ju za vysunutú hliadku, ktorú Ing. Anton Bak vyslal na osvieženie spoločnosti, a pani Štefánia jej ponúka pohár lahodne vychladeného šampanského, neprijíma námietky, nedovoľuje jej ustúpiť a diskrétne sa vzdialiť, až potom, až keď si vypije, potom sa o tom možno pozhovárať, a o čom vlastne?, aha, ten autostop vo fiate a stratená taška, nie je to zle vymyslené, spoločnosti sa to pozdáva, aj Zuza sa im páči, Tóno dodržal slovo, že cestou zbalí aspoň tri celkom neznáme kočky a dovedie ich so sebou, už-už jej ponúkajú nielen pohár, ale aj kreslo, keď sa v tom otvoria dvere, dnu sa vovalí manžel a inžinier v jednej osobe, víťazoslávne sa usmieva, v ľavej ruke objíma najmenej štyri fľaše, v pravej drží sľúbenú korisť, naozajstný motúzik, na ktorom sú ako jasličkové deti na prechádzke omotané tri dievčence, tri húsky-húsatká, prvé dve ešte predbežne volia rozpačitý úsmev, zatiaľ čo tretia zurčí smiechom, trochu prefajčeným, klokotavým smiechom, ktorý Zuzana pozná až pridobre – lebo tá tretia dievčina, to je Kamila.

Odrazu je v izbe niekoľko náramne prekvapených tvárí, čo vyvolá všeobecné veselie, Kamilino prekvapenie trvá vari najkratšie (akoby jej šibalské oči Zuze vraveli – no nehovorila som? že svätá nebude?), zato najdlhšie sa čuduje domáci pán, takýto fór som naozaj nečakal, jemu sa síce podarilo zohnať, čo sľúbil, ale darmo, táto blondínka s hladkými vlasmi, ktorú mu sem medzičasom bohvie odkiaľ nachystali, je z celej osláveneckej družiny nesporne najkrajšia a najzaujímavejšia, už len pre tie plaché zelené oči, ktoré hádžu odtiene ako lúčne lesíky a porasty v dunajských ramenách, čudná nemačacia farba, aká sa hneď tak nenájde, a najmä nie s takým melancholickým výrazom okrúhlej tváričky, s rozkošnými jamkami na oboch lícach a s malebnými plnými ústami, ktoré sa stále otvárajú a čosi hovoria, hoci by mali radšej mlčať, lebo také, zatvorené, so spojenými perami, sú najkrajšie, ale ony nemlčia a nástojčivo čosi vykladajú, z čoho všetci prítomní inžinieri a inžinierky naveľa-naveľa pochopia, že tu ide o síce neobyčajne príjemný, ale predsa len o omyl, a keď svitne aj hlavnému inžinierovi Bakovi, hneď a zaraz pobadá, že tu ide, žiaľ, o čosi dôležitejšie, a dá pánboh, že nie aj smutnejšie, pretože povinnosť poslať telegram pripadla práve jeho žene, takže sa nedá nič robiť, spoločnosti neslobodno pokaziť náladu, i keby ten milý starý pán z tretieho poschodia bol umrel hoci pred hodinou, dievča treba nenápadne zatiahnuť do kuchyne, vysvetliť mu, že fiatka patrí Vladovi, s ktorým Tóno chodil do školy a hrával dolu na chodbe hlavičky, zároveň treba diskrétne zistiť, či nemá toto čarovné zelenooké žieňatko niečo spoločné s núteným pobytom starého pána v špitáli, či vôbec niečo o prípade vie, či sa niečo radikálne nezmenilo, či náhodou nejde o sestričku z nemocnice, ktorá prišla šetrne oznámiť niečo nemilé, a keď sa preukáže jej totálna neinformovanosť a nezúčastnenosť na celom prípade, keď našťastie vysvitne, že susedov osud je ešte stále na vážkach, že je ešte nádej, treba ju, ach, škoda-preškoda, odkázať o dve poschodia nižšie, pravdaže, s niekoľkokrát opakovaným pozvaním, aby počkala na Vlada tu, ak ho nezastihne doma, ale prepustiť ju treba, keďže dievčina sa naďalej tvári vážne a domáci pán nemá momentálne kedy ju rozveseľovať, mohlo by to zabrať priveľa času, treba teda túto smutnú tváričku-trávičku oželieť a ponáhľať sa tam, kde je veselia nadostač, kde nálada stúpa s vystreľovanými zátkami od šampusu, kde je živo a kde za tým nadmieru živým životom nestojí nijaký pochmúrny tieň zubatej starkej s kosou – a tak to aj Ing. Bak vykoná, netušiac, že v Zuzaninej osobe k nemu nielenže neprichádza posol smrti, ale naopak, znamenie nie jedného, lež hneď dvoch životov naraz (a to ešte neuvažujeme o dvojčencoch, keďže dve dvojčatá v jednom príbehu, to by sa nám videlo geneticky prehustené).

Vyjavená Zuzana zíde o dve poschodia nižšie, zazvoní raz, dva razy, tri razy, najprv kratučko, potom dlhšie (zdá sa, že ten pohárik šampusu predsa len trošku zahnal rozpaky), a keď sa nik nehlási, vybehne z domu, trieli cez park, sekundu-dve zaváha a potom sa rozhodne vydýchnuť si na lavičke, ktorú Záhradnícke a rekreačné služby zabudovali takmer oproti svetlozelenej fiatke a skoro presne oproti onej menej známej soche od menej známeho sochára, s ktorou sme začali túto neočakávane, priam nadnormatívne dlhú kapitolu, kde sa toho veľa neodohralo, dej sa posunul dopredu sotva o milimeter a naše informácie o protagonistoch sa nijako osobitne nerozšírili. Nuž, nedá sa nič robiť, budú za to pykať ostatné kapitolky, pretože keď jednej pribudne, druhej ubudne, to sú celkom jednoduché počty. Ich chyba, mali si to ustrážiť.

No a sme v polovici, lebo kapitoliek bude rovných dvadsaťštyri, ako hodín do dňa. A keby ich náhodou vyšlo dvadsaťpäť, tá posledná bude grátis.

Zuzuľku necháme začas posedieť si na lavičke, veď sa naozaj potrebuje trošičku spamätať.

Trinásť (XIII)

Popoludní sa trochu vyčasilo a Zlatica sa vychystala s deťmi na Slanicu, ostrov uprostred priehrady s barokovou kaplnkou. Bolo to jedno z miest, o ktorom Vlado rozprával a sľúbil jej ho ukázať. „Je tam Betlehem z jedného kusa dreva,“ opakovala deťom po mužovi.

Ibaže motorová loď, na ktorú čakali skoro hodinu pri brehu, nakoniec neprišla. Pokazila sa a prestala premávať. Deti sklamane hľadeli na ostrov; bolo treba niečo vymyslieť. Zlatici prišli na um bryndzové halušky v neďalekom turistickom salaši. Keď sa však usadili v trochu ošumelej miestnosti, čašníčka v kroji im oznámila: „Už sú vypredané. Nech sa páči prísť na večeru.“

Cestou späť ich znovu zastihli prehánky, ledva dobehli do hotela. Poprezliekali sa a rozložili si Človeče, nehnevaj sa, že si zahrajú. Ako na potvoru však nemohli nájsť kocku.

„Bez oca je všetko iné,“ skonštatoval skrúšene Martin.

„Ozaj,“ prikyvovala Katka.

Zlatica si myslela svoje.

Štrnásť (XIV)

„Ale istotne tu býva, pani, nie som predsa padnutý na hlavu.“

Vladova vytrvalosť, s akou presviedčal vrátničku o tom, že tu býva „jeho“ stopárka, sa pomaly, ale iste menila na nervozitu, a súčasne sa zanovitosť okuliarnatej vrátničky, ktorá tohto dotieravého muža ubezpečovala, že všetky, opakujem všetky študentky museli k prvému júlu vyprázdniť internát, menila na podráždenosť.

„Ste tu vrátnikom vy alebo ja?“ opýtala sa stroho a už sa zberala zaplesnúť mu okno pred nosom, keď sa pri vchode objavil všetečný pán Šrámek, povolaním t. č. kurič, kedysi hodinár a predtým i potom platonický milovník nežného pohlavia. Večne prižmúrenými očami si nedôverčivo premeriaval človeka, ktorý presedel niekoľko hodín v aute s mladým dievčaťom a vôbec si nevšimol, ako vlastne vyzerá.

„Hovoríte štvrtý ročník?“

To si Vlado napodiv zapamätal.

„Z Kubína?“

„Z Kubína.“

„Račľuje?“

„Tuším nie.“

„Zelené oči?“

„Zelené. Ako... ako... nuž zelené.“

„Taká štíhlejšia?“

„Ani neviem.“

„Človeče, vy ste buď slepý, alebo ignorant,“ rozčúlil sa pán Šrámek.

„Som ženatý,“ odvetil mu Vlado už pokojnejšie, akoby vycítil, že tento šťúply mužíček je jeho spása, jeho nádej, jeho orientačný bod.

Pán Šrámek si v duchu premietol obrazy budúcich štvrtáčok, a keď si to všetko skombinoval, rezolútne vyhlásil: „To môže byť jedine Zuzka Príkopová.“

A vysypal zo seba taký fenomenálny opis nočnej spolujazdkyne, že by mu musel závidieť každý maliar, všetci kriminalisti a možno aj sám pánboh.

Vladimír dá vrátničke svoje telefónne číslo. Ako ho píše, vyvstane mu pred očami otec a prepadne ho nezvyčajná úzkosť. Vedľa internátu je telefónna búdka.

Sestrička v službe ho požiada, aby trochu počkal, a potom mu povie, že primár večer definitívne rozhodne, či otca budú operovať.

Rovno oproti búdke uchvacujúco rozvoniava lipa a Vladimír zistí, že sa pánu Šrámkovi zabudol poďakovať.

Pätnásť (XV)

Málokto vie, že k bytu Vladovho otca patria dva zvonce: ten druhý gombík skoro každý pokladá za svetlo. Ale je to zvonec, hoci dosť nezvyčajný: nie je to nijaký rapkáč, buntoš, pochábeľ, nemá však ani tlmený, decentný nevtieravý zvuk, aký by zodpovedal povahe možných hostí i hostiteľa a zvýrazňoval serióznosť domáceho pána. Naozaj je to zvonec nie každodenný, je to zvonec – dar, vydávajúci podobné tóny ako hodinový strojček na kostolnej veži krajinomalieb z minulého storočia či ako hudobná násadka na hrdle koňakových fliaš, ktorá pri nalievaní zahrá. Po zazvonení sa nad vchodovými dverami ozve motív z Mozarta, roztancuje sa v predsieni, vojde do kuchyne, ohmatáva jednotlivé kusy nábytku, akoby hľadal niečo, o čo by sa mohol oprieť, akoby sa vždy znovu, hoci zakaždým rovnako beznádejne, pokúšal vydolovať z tohto akusticky nevďačného priestoru aspoň náznak ozveny, akoby v zovretí vzorkovaných ovalčekovaných stien hľadal stopy po odozve, akoby očakával odpoveď, možno podobne, ako po nej túži vtáčik, keď vyskočí z nástenných hodín a zakuká do sveta čas.

A naozaj, dnes sa Mozartovi-kukučke dostane zadosťučinenia: hľa, Vladimír sa už dvíha z kresla, už ide, už stojí pri dverách.

Ak je Zuzana rozpačitá, potom je Vladimír v pomykove. Za takýchto okolností to pravdaže chvíľku potrvá, kým sa niečo rozbehne – veď si treba všeličo navzájom vysvetliť („Dostali ste odkaz?“ „Aký odkaz...?“; „Našli ste tašku?“ „Akú tašku...?“), treba sa začudovať, prekvapene, azda aj nedôverčivo sa usmiať a potom skonštatovať, že... koniec koncov, prečo nie, taška-netaška... nič nebráni tomu, aby si zasadli za spoločný stôl.

Nuž a pretože to, ako sme už povedali, nejaký čas zaberie, ideme o dom ďalej.

Šestnásť (XVI)

„Mama, ja sa strašne bojím, že aj ty nám umrieš. Alebo ocko.“

Deti zaliezli pod paplóny a vo večernom tichu sa ich zmocnilo filozofovanie, vŕtanie sa v záhadách, ktoré deň nemá kedy rozlúštiť.

Lenže Zlaticu navečer opustili abstraktné úvahy, pocity viny sa vyparili a zmocnila sa jej skôr emancipačná nálada.

Pravda, emancipácia je chudera. Keď už raz v nejakej krehkej bytosti vykvitne, zvyčajne nevie, čo si má počať ďalej, ako sa má vlastne prejaviť, tak ako to nevedia pocity, ktoré sa rodia len z negatívneho podhubia.

A keďže to taká emancipácia nevie, na začiatok jej dobre padne pofajčiť si, niečo si vypiť, s niekým sa pozhovárať. Zlatica vyčkala, kým deti zaspia, a zišla dolu.

Od barového pultu na ňu zakýval jej včerajší tanečný partner, podnikový právnik.

„Manžel ešte neprišiel? Nevidím tu auto.“

O chvíľu už sedel pri nej aj s dvoma koňakmi.

Nie je to síce bohviečo, uvažovala Zlatica, ale samej sa mi byť nechce.

„Musel odcestovať za otcom. Dostali sme telegram: mal úraz, leží v nemocnici, ani presne nevieme, čo s ním je.“

Doktor Bartko vedel, že v takýchto prípadoch treba prejaviť pochopenie. Zároveň vycítil, že Zlatica potrebuje spoločnosť. A súčasne niečo v ňom ani na okamih nezabúdalo, že táto sympatická kolegyňa tu dnes nemá partnera – čo sa jednoducho nedá prehliadnuť, najmä ak sa nám tieto dlhonohé typy so štíhlymi prstami a ušľachtilým krkom tak veľmi páčia.

„Nesmiete si to tak pripúšťať.“

„Nesmiete na to stále myslieť.“

„Neberte si to tak.“

Pre ktorú z týchto viet sa doktor Bartko rozhodne po obligátne vyslovenej sústrasti – pardon, zatiaľ len účasti?

To sa už veru nedozvieme, pretože kapela spustila El Bimbo od Clauda Morgana, či presnejšie Egy hamvasarcú kisgyerek, keďže interpretka spieva po maďarsky, napodobňujúc Kati Kovácsovú.

Sedemnásť (XVII)

„Tu som mal šesť rokov, bol som prváčik. Strašne som ľúbil kapustu, najradšej hlúby. A zjedol som naraz aj pätnásť marhuľových knedlí, mama ich robievala z kysnutého cesta.“

Čudne sa vyvíja toto zoznamovanie. Rodinné albumy si ľudia zvyčajne ukazujú až vtedy, keď sú si blízki a chceli by sa o sebe dozvedieť viac; radi by videli, ako tá druhá bytosť predtým vyzerala, čo to vôbec bolo za človeka, kým ešte nejestvoval pre nás.

„Ešte je vám zle?“ opýtal sa Vlado, keď zbadal, ako váhavo si Zuza odpíja.

„Už je to lepšie. Nechce sa vám ísť von?“

„Musím ešte trochu počkať.“

„Na čo?“

„Sám pánboh vie. Dúfam, že nie na smrť.“

A povie jej o otcovi.

Teraz už Zuza porozumie aj narážkam, ktoré odzneli o dve poschodia vyššie.

„Tuším aj ja na niečo čakám,“ povie po chvíli.

„Na čo?“

„Vie sám pánboh. Možno na to, aby sa raz založil takýto album.“

„Tešíte sa?“ On sám sa zaradoval: toto nevie ani pán Šrámek.

„Ako sa to vezme.“

A povie mu o Paľovi.

Odrazu je ticho, akoby si tí dvaja už nemali čo povedať, akoby medzi nich vstúpilo ich vyčkávanie, z ktorých sa jedno chveje pred smrťou a druhé má obavy z rodiaceho sa života, akoby sa už medzi toto neželané nebytie a nechcené bytie nič nezmestilo, ani najkratší okamih prítomnosti.

A Vladimír neznesie toto znehybnenie, vytiahne zospodku ďalšiu hrubú obálku a vysype na stôl fotky:

„Toto je moja žena s deťmi.“

Osemnásť (XVIII)

„Teda, tomu už naozaj nerozumiem,“ povie staršia sestrička a potrasie bielym čepcom a znovu sa pokúša vykrútiť želané číslo. „Ako môže byť trojka obsadená v sobotu večer?“

„Koho naháňaš?“ zazíva mladšia sestrička a vstane. „Musím ísť hore.“

„Chcem zavolať synovi toho Repaského.“

„Nechápem, ako si dakto môže sadnúť za volant, keď je ožratý.“

„Vieš, kto to bol? Jeden novinár z televízie. Jeho šéf sem každú chvíľu volá, vraj ako je to s pacientom. Dva razy nepoviem, že sa mu nič nestane.“

„Tí majú známosti...“

„Mne to nemusíš hovoriť,“ povie staršia sestrička ľútostivo. „Vieš dobre, ako sme chceli dostať Ďurka na školu. Čo si počneš, keď ostatní majú lepšie tromfy... Išiel robiť.“

„Ako je spokojný?“

„Práveže je to náhodou ten istý podnik, kde pracuje mladý Repaský.“

„Chvíľu počkaj a potom každé číslo dlhšie podrž. Ja to vždy tak robím,“ poučí ju vo dverách mladšia kolegyňa.

„Musím už ísť, lebo ma starý zožerie.“

Devätnásť (XIX)

Na tejto kompozícii si dáva hudba záležať, Zlaticu už pobolievajú nohy, krúti sa jej hlava, oprie sa mužovi o rameno, ale keď sa ju ten pokúsi tuhšie objať a pritisnúť k sebe, odtiahne sa a vymoce sa von.

Podnikový právnik sa už dávnejšie naučil interpretovať zákony na vlastný spôsob, aj tentoraz si jej nevôľu vyloží po svojom a vydá sa za ňou.

Zlatica sa vlečie do izby, muž ju dobehne na chodbe, chytí ju za ruku, oblápa ju, bozkáva, presvedčený, že zvykové právo je na svete na to, aby sa zvyčajne uplatňovalo. Ženské telo na pár sekúnd ochabne, ale potom ho odrazu odstrčí tak mocne, že muž vrazí do kvetináča v kúte chodby a len-len že ho neprekotí. Kvetináč sa rozkýva, dlhé nohy zmiznú v izbe a zamknú za sebou. Vojdú do kúpeľne, rozsvietia, zhasnú, spustia vodu a vypláchnu si ústa.

Sadnú si na okraj vane.

Zlatúšik plače.

Dvadsať (XX)

O pol deviatej zazneli zo starého mosta „fanfáry mieru“, onedlho budú letné mierové slávnosti pokračovať ohňostrojom, ktorý presunuli až na deviatu – pred hodinou bolo ešte vidno.

Petržalské nábrežie bolo zaplnené: ľudia narážali do seba, prepletali sa a hmýrili ako v rozvášnenom mravenisku. Pri každom vysvietenom kolotoči, pri každej strelnici, pri každom stánku s vínom či s klobásami stál dlhý rad. Otcovia donášali svoje úlovky k dlhým dreveným laviciam prírodného hľadiska, kde sa na ne vrhali porozsádzané rodiny. Do trúbenia autíčok a výstrelov na umelé ruže sa ozýval krik, šum a spev, ktorým sa navzájom častovali malé hlúčiky s gitarami, polihujúce v tráve. Medzi stánkami sa motal podnapitý muž s harmonikou, vyškieral sa na všetky strany a falošne vyrevúval najnovšie televízne hity i záhorácke ľudovky.

Cez skupinky ľudí stojacich na chodníku sa márne pokúšal predrať akýsi cyklista a čím viac cengal, tým väčší okruh sa okolo neho tvoril. Na sedadle veľkého pretekárskeho bicykla mal pripevnený plagát, ktorý hlásal: „Cycling through Europe. Against Air Polution.“ Majiteľ ľavou rukou stláčal zvonček, pravou čosi gestikuloval a na hlave mal biely turban. Bol to Ind.

Vypukol ohňostroj. Dav ľudí dotlačil Vlada a Zuzu rovno k Indovi, ktorý vysvetľoval staršiemu pánovi zmysel svojho putovania. „Aj u vás,“ hovoril, „je priveľa áut. Čo proti tomu robíte?“

„Ja už nemám auto,“ odvetil starší pán. „Rozbil mi ho syn. Kaput,“ a jeho úsmev osvietila červená žiara z vystrelenej spŕšky rakiet.

„Vy teda máte syna,“ skonštatoval Ind a biely turban sa mu pre zmenu zazelenal. „Viete si predstaviť, v akom prostredí bude musieť žiť? Aký vzduch bude dýchať?“

„Ja za to nemôžem,“ obrátil sa oslovený na okolostojacich po slovensky. „Ja nie som minister. Keby som bol ministrom, možno by to bolo inak. Niektoré fabriky by som dal zatvoriť.“

„Čo hovorí?“ zaujímal sa Ind a Vlado mu vysvetlil, že starší pán nie je minister.

„Ani ja,“ povedal Ind a ožltol. „Ale každý môže niečo urobiť. Veď po nás prídu iní.“

„Čo chce ten Ind?“ pýtali sa noví členovia krúžku a starí im odpovedali:

„Nejaký turista.“

„Prišiel sa liečiť na pľúca, a tu nie je zlý vzduch.“

„To je z toho ohňostroja.“

„Dnes je všade zlý vzduch, na celom svete.“

Niektorí ho posielali do Tatier, iní si dali vymenovať všetky krajiny, ktoré už prešiel na bicykli, a skoro všetci chceli vedieť, ako sa mu u nás páči. Starší pán sa kamsi vytratil a Vlado sa ujal tlmočenia.

„Nemá kde spať?“ prezvedela sa pani s malým chlapčekom na rukách. „Nech ide na Zlaté piesky, tam je motorest.“

„Ale veď on nemá auto.“

„Stroj ako stroj.“

Hoci Ind nič o spaní nevravel, Vlado sa ho pre istotu opýtal, či hľadá nocľah.

„V troch lacných hoteloch mi povedali, že majú všetko obsadené,“ odvetil cyklista. „Tak na mňa čudne pozerali. Ale skôr si myslím, že nemajú radi Pandžára.“

„Čo je to?“

„Pandžár? To je on,“ odvetil Ind a potľapkal rukou po brzde bicykla.

„Naozaj nemá kde spať?“ naklonila sa Zuzana k Vladovi, ktorý si spomenul na Florových Japoncov, na to, ako sa nad nimi uškŕňal a súčasne mu trochu závidel ázijské oči.

„Dnes ma prenasleduje Orient,“ pošepol Zuze.

„Mne ho je ľúto,“ odšepla mu.

Vladimír si predstavil svoj prázdny byt na Záluhách, potom otcov v meste, Zuzinu internátnu izbu a nakoniec Inda v tráve.

„Tak počúvajte,“ obrátil sa k Indovi a nadiktoval mu adresu a telefón otcovho bytu.

„To je od vás pekné,“ vravel cudzinec. „Ak prídem, najskôr dakedy ráno. Na noc už mám program.“

A vyložil Vladovi, že v taške pod sedadlom má japonský detektor na meranie znečistenia vzduchu, s ktorým sa bude v noci túlať po rôznych štvrtiach mesta, pretože nie všade je ovzdušie rovnaké.

„Mám špeciálne puzdro, ktoré ho chráni pred otrasmi. Je to veľmi drahý prístroj. Ale aspoň viem, na čom som. Až budem písať o svojom výskume, pošlem vám separátku.“

A jeho oči sa naposledy zaleskli od záverečnej ohňostrojovej dúhy.

* * *

„Ol-ga Tre-bi-tsch,“ hláskoval Vlado písmená vytesané do zadnej strany kamenného podstavca sochy mladej ženy.

„To je asi môj ideál,“ zasmial sa. „Žena ako inšpirátorka, povzbudzovateľka. Pozri, aký má povznášajúci výraz. Aj toho sochára musela vyslovene dvíhať.“

Sklonil sa znovu dolu a pomáhal mesačnému svitu zápalkou.

„Nedá sa mu prečítať meno,“ vzdal sa a pohladkal sochu po bruchu. „Hm, istotne bola aj vzorná matka.“

Odrazu sa Zuzana rozbehla, utekala cestičkou križujúcou park a onedlho mu zmizla z očí. Pustil sa za ňou. Našiel ju až pri rieke.

„Čo ti je? Čo sa stalo?“ dychčal a ničomu nerozumel. „Zľakla si sa? Veď tam nikto nebol.“

Sedela na zemi, kolená si tisla k brade a hlavu k stromu.

„Ty si mi chcela ujsť,“ povedal Vlado smutne. „To nie je fér... Poď, ideme sa okúpať, už tam nikto nebude.“

„Nie,“ zaševelila Zuza a chytila sa za brucho. „Teraz sa už nemôžem kúpať.“

A keď Vlado vstal, dodala:

„Buď tu, prosím ťa, buď tu.“

Dvadsaťjeden (XXI)

Oheň horí miernym vyrovnaným plameňom, nik z prísediacich už neprikladá. Aj rozhovor je tlmený, akoby sa všetky vzrušujúce reči už prepálili a ostali trčať v pahrebe. A primerané hlbokej noci je aj tiché nôtenie, sprevádzané gitarou.

Vtom zašpľachoce voda a obďaleč sa z jazera vynorí postava nahej ženy. Od ohňa na ňu ktosi zahvízda a ktosi druhý hlasno zavolá: „Poďte sa zohriať!“

Žena zmizne v húštine a o chvíľu sa zjaví o pár metrov ďalej. Zloží si čiapku a na mokré telo jej spadnú dlhé vlasy.

Hoteloví hostia v nej vari aj potme spoznali sympatickú mamičku dvojičiek.

Dvadsaťdva (XXII)

Svitá.

Priestranstvo slávnosti je opustené a mĺkve, posiate bielym snehom z poodhadzovaných papierových pohárov. Pomedzi ne pobehuje pes, skláňa sa k zemi, snorí za včerajšími špekáčikovými vôňami a podchvíľou čosi oblizne. Vtom ho vyrušia nejaké kroky a pes sa stratí.

Muž a dievča kráčajú vedľa seba a mlčky kopú do pohárov. Uprostred zasneženej pláne zastanú a usmejú sa na seba. Muž nemá košeľu a polonahé telo mu nežne ovieva ranný vánok.

Je to neskutočná scéna, akoby kráčali medzi kulisami.

Onedlho sú pri moste a vyjdú na hradskú. Odzadu na nich zavrčí motor autobusu, ktorému túlavé psisko skríži cestu a donúti ho zabrzdiť.

Na Vlada a Zuzu odrazu civie zo dvadsať bielych tvárí v sivomodrých uniformách. Do dvojice sa vpíjajú oči ovinuté kruhmi od neprespanej noci, oči presiaknuté nekonečným zúfalstvom, beznádejou, úzkosťou, alebo len tupo hľadiace matné gule, opustené znehybneným mozgom. Dve-tri väzenkyne štuchnú do seba a ukazujú na Vlada. Obličaje prilepené na sklo sú priezračné, akoby na niečo spomínali alebo samy boli len spomienkou, a v jednej chvíli nevedno, či sú ony väčším prízrakom pre Vlada a Zuzu, alebo naopak.

Vtom jedna uniforma v autobuse pomaly zdvihne ruku a váhavo im zakýva.

Dvojica sa rozbehne a uteká až do polovice nového mosta.

Tu sa obaja zastavia, Vlado zabubnuje prstami na zábradlie a podarí sa mu vylúdiť akýsi motív.

Spod mosta sa vynorí dlhočizná loď s bulharskou vlajkou a zahúka.

Dvadsaťtri (XXIII)

„Zdá sa, že z najhoršieho je von. Pred hodinou sa prebral.“

Lekár má unavené oči, a keď prevraví, takmer nehýbe ústami.

„Hovoril niečo? Je...“ Vlado ukáže na hlavu. „Chcem povedať... myslíte si, že bude myslieť normálne... že bude v poriadku?“

„Ale pravdaže bude,“ sucho sa zasmeje lekár. „Dokonca si pýtal sobotňajšiu Prácu – to bolo tuším prvé, čo z neho vyšlo. Hneď potom zaspal.“

„Ani neviem, ako sa vám poďakovať.“

„Ja by som vedel. Vybavte mi mesiac dovolenky na Malorke.“

Dvadsaťštyri (XXIV)

„Ešte kakao?“

Martinko sa na ňu usmial a odmietavo pokrútil hlavou.

„Mama, ja sa ti čudujem. Vonku pečie slnko a ja mám piť horúce kakao.“

„No a čo? Pozri, veď aj tí ujovia ho pijú,“ a pohodila hlavou k susednému stolu, kde sedelo dvanásť menších mužov, sklonených nad šálkami. K Zlatici a deťom doliehal hrdelne vyrážaný nezrozumiteľný hovor, ktorý sa podchvíľou menil na anglické vety v tóne gramofónových konverzačných príručiek, so štandardnými, rovnakými úsmevmi nasadenými smerom k čašníkovi.

Katka si priložila prsty k viečkam a vyrobila šikmé oči.

„Mama, kto sú to?“

„Asi Japonci.“

„Ty dnes tak pekne voniaš,“ naklonil sa k nej Martin, „ako ryba.“

„Však som sa aj okúpala. Keby ste neboli spachtoši, mohli ste ísť so mnou.“

„To sa ti povie. Vieš, aká je ráno studená voda?“

„Ako to môžeš tvrdiť, keď si to ešte v živote neskúsil,“ zahriakla ho Katka a vyhlásila: „Zajtra sa okúpem aj ja.“

„Príde zajtra oco?“ Martin sa nevedel dočkať člna.

„Neviem,“ povedala Zlatica a po chvíli dodala: „Idem mu zavolať. Počkajte tu.“

Odhodlala sa bez rozmýšľania, akoby cítila, že už nemá význam vyčkávať, že minúty a hodiny odkladania na veci nič nezmenia.

Recepčná jej zapojila svokrov byt na počkanie.

Dvadsaťpäť (XXV)

Vlado dočítal Rodinného a spoločenského poradcu, svoju najobľúbenejšiu rubriku v sobotňajšej Práci, oddelil dvojstranu s inzerátmi a starostlivo ju otcovi schoval do sekretára. Vyzliekol sa do trenírok a začal si chystať posteľ. Zazvonil telefón.

„Ahoj,“ počul Zlaticu celkom zreteľne, ani keby volala od nich z domu. „Ako je s tatom?“

„Už lepšie. Z najhoršieho je von. Primár vraví, že bude v poriadku.“

„Čo sa vlastne stalo?“

„Zrazilo ho auto.“

Nastala mučivá chvíľa ticha, ale Vlado nevydržal a prerušil mlčanie: „Čo nové s deťmi?“

Zlatica sa rozhovorila, detailne prebrala celý včerajší deň, hodinu po hodine, len aby nemusela mlčať.

„Pýtali sa na teba.“

„Hm.“

„Sedíme na raňajkách. Majú kakao. Vieš, sú tu Japonci...“

„Japonci?“ usmial sa Vladimír, blysol pohľadom po oddychujúcom Indovi v otcovej a tuho spiacej Zuzane v matkinej posteli, pokyvkal hlavou a povedal „Aj tu boli.“

Prešiel si rukou po neoholenej tvári a opýtal sa:

„A ty – ty si v poriadku?“

Zlatica preglgla.

„Hej... celkom. Bubinko...“

„Hovoríte?“ opýtala sa telefonistka.

„Hovoríme,“ odvetil Vlado o chvíľu dodal:

„Tak fajn. Vieš čo? Cez obed zavolám, dobre?“

Zlatica vydýchla, Vlado zložil, Zuzana čosi zamrmlala zo sna, Ind sa posadil na posteli, vtiahol nohy pod seba a povedal: „Good morning.“

HUBERTUSY

Stáli prihrbení, nachýlení, s očami sklopenými napoly k dlážke, kde sa kopili staré výtlačky novín a časopisov, štočky, zrkadlá a fotografie, napoly k rohu stola zo žltého prederaveného dreva, zaprataného hromadami rukopisov. Stáli už hodnú chvíľu a mlčali.

„Veď sa posaďte,“ povedal redaktor a preložil rukopis z jednej kopy na druhú.

„Ďakujeme,“ odvetil muž, prešiel si rukou po nedbanlivo oholených lícach a dlhými kostnatými prstami sa oprel o roh stola, až drevo zaprašťalo, „mne netreba. Ty si sadni,“ obrátil sa k žene.

„Áno,“ prikývla žena a nesmelo sa obzrela okolo seba plachými, no výraznými očami, kontrastujúcimi s bledou, nenalíčenou tvárou a so sivými riedkymi vlasmi bez prelivu, „áno“. A sadla si k okraju stola.

Obom bolo ťažko odhadnúť vek: čosi medzi tridsaťpäťkou a štyridsaťpäťkou. Vyžarovala z nich akási skromnosť a súčasne z nich vanulo niečo zatuchnuté, zanesené, zaprášené, akoby už dlho boli na cestách. Bola to miestami až okázalá skromnosť, akú vidno u potulných kazateľov, presvedčených o svojej pravde; skromnosť s pátosom vnútorného zanietenia, ktoré s apodiktickou samozrejmosťou označuje veci pravým menom. Obaja mali na sebe dlhé, obnosené hubertusy: muž tmavozelený, žena béžovohnedý, obidva z hrubej zrnitej látky, čo neprepúšťa vodu.

Hoci marec už dávno minul, až teraz definitívne vtiahla  do ulíc jar. Cez špinavé obloky presvitali do veľkej prízemnej miestnosti so štyrmi stolmi a tromi dverami prítulné lúče neočakávane teplého slnka, ktoré sa vonku pustilo vysušovať potôčiky nedávneho dažďa, opieralo sa do zablatených a rozkopaných chodníkov, do rozostavaných a rozbahnených sídlisk a vytrvalo hľadalo voľný kus zeme, aby doň mohlo neodškriepiteľne vtláčať svoju zelenú jarnú vizitku. Stredom mesta sa náhlili chodci vo svetroch, v sakách i jarníkoch, podľa toho, ako koho počasie zaskočilo; na rohoch ulíc i pred neďalekou univerzitou postávali malé hlúčiky, skupinky nervóznych, napätých, zápalisto diskutujúcich ľudí, vydráždených neurčitou, v povetrí visiacou nádejou, rozrušených nezachytiteľnou, no predsa len inou vôňou, akou sa chystala voňať táto jar šesťdesiateho ôsmeho roku. No vari nikto z nich nemal na sebe hubertusy, čo sa už dávno prestali nosiť, vyblednuté ako vyschnutý žabinec alebo vrchné, nezaliate vrstvy predlanských nakladaných uhoriek.

„Chceli sme vám iba povedať,“ ozval sa muž a vystrel sa, „čo je ten Smrečan zač.“

„Fajn,“ zavrtel sa redaktor, „dobre, že ste prišli. Ale stačilo napísať. Nemuseli ste sa unúvať až sem. To pre budúcnosť,“ žmurkol na nich.

Hubertusy sa pozreli na seba v tichom porozumení a mlčali.

„My toho teraz dosť uverejňujeme, veď to tam u vás hádam čítajú,“ pokračoval redaktor.

„Viete,“ ozval sa muž po chvíli a zalomil prstami oboch rúk o seba, až mu pukli kĺby, „to je tak...“

„Máme takú rubriku, Listy čitateľov. Všeličo tam už vyšlo.“

Oči mu zablúdili k rukopisom a novinám navrstveným na dlážke, akoby uvažoval, či má tým dvom svoje tvrdenie doložiť niektorým starším číslom.

Dnu vrazil vysoký plecnatý chlap s obrovskou konskou hlavou a zahlaholil na pozdrav.

„No poď, Šaňo,“ obrátil sa naňho redaktor s úľavou, „mám tu niečo pre teba. Toto sú naši čitatelia z...“

„Hnúšte,“ pomohla mu žena a vstala.

„... tak z Hnúšte, a svojho času zažili pekné peripetie so Smrečanom. Mali tú česť doplatiť na jeho fajnové metódy, keď bol ešte na školstve, veď vieš. Tuto pána...“

„Bohúň,“ natiahol sa muž.

„... tak, Bohúňa, vykopol z fakulty pre nejakú maličkosť, z posledného ročníka. A jeho pani sa pretĺkala ešte horšie, však? Porozprávajte to kolegovi, on má na starosti publicistiku. Ak by ste chceli, zastavte sa ešte potom u mňa. Ja robím Listy čitateľov a Bez náhubku, to je naša nová rubrika. Tam sa môžete kohokoľvek na čokoľvek opýtať a on vám musí,“ redaktor zdvihol prst do vzduchu a pousmial sa, „hej, musí, dnes už akosi musí odpovedať. To viete, obrodný proces...“

„Čo zas nemusí tak dlho trvať, takže radšej sa treba pýtať čím skôr,“ zasmial sa vysoký kolega a prihovoril sa dvojici: „Tak, čo máte pre nás nového? Sadneme si tu vedľa.“

„Tam je ten Nemec,“ upozornil ho redaktor, ale kolega na to nedbal, zaklopal a otvoril dvere.

Za dlhým stolom sedeli traja muži, zabratí do rozhovoru. Usmiaty opálený brunet v okuliaroch a v elegantnom sivom obleku si práve zapaľoval fajku. Ako sa ju snažil rozdúchať, medzi každým potiahnutím vyrážal zo seba: „Ich muss ja... trotzdem... wiedermall fragen... was passiert... wenn diese Substrukturen...“

„Servus,“ kývol dlháň staršiemu mužovi, ktorý sedel za vrchstolom.

„Ach scheisse...!“ zaklial brunet, usmial sa na príchodiaceho, akoby uňho hľadal porozumenie, a lopotil sa ďalej s fajkou, „...nich genügend... koordiniert würden... mit besprechenden Dominanten... weil...“

„Horí,“ zagánil na neho chlapík za vrchstolom, ktorý vyzeral prinajmenšom na zástupcu šéfredaktora, a obrátil sa na k mladšiemu: „Povedz mu, že horí.“

„Ja,“ potiahol si konečne hosť z fajky, hneď ako sa z toho sám potešil – „schön“ – a končekom zlatého pera pootočil stránku v zápisníku: „Was passiert einfach dann? Revolution? Anarchie? Oder eine selbstregulierte Reformbewegung?“

„Es ist ja schwer zu sagen...“ podotkol neurčito mladší, ale dlháň ho prerušil: „Dlho budete?“

Nemec sa otočil, akoby vycítil, že je reč o ňom, a s úsmevom zdvihol ruky nad hlavu: „Das Flugzeug fliegt in siebzig Minuten. Ich muss nachmittag unbedingt in Prag sein.“

„Melieme to isté už skoro hodinu,“ prehodil zástupca šéfredaktora, „veď on nemá potuchy, o čo tu ide. Takto sa nedá robiť...“

„Aj ja som z toho jeleň,“ dodal mladší.

„Kde je vlastne Róbert?“ zamračil sa starší kolega.

„Ten je predsa v tlačiarni,“ ohradil sa vysoký, blysol pohľadom po Nemcovi a naliehavo zakrúžil rukou. „Tibor už chce zalamovať. Treba prečítať aspoň toho Griegela – napáda tam pol Európy... Takže...“ a znovu urobil charakteristické gesto, ktorým naznačil, že Nemca treba vypoklonkovať.

„Entschuldigen Sie, bitte, hab’ ich gut gehört?“ zbystril hosť pozornosť. „Ist Herr Griegel vielleicht da? Ich würde schrecklich gern mit ihm sprechen. Wir wolten seinen Artikel in unsere Zeitung übernehmen...“

„Nein, der ist nicht da,“ odbavil ho dlháň a prekladateľ zdvorilo doložil na vysvetlenie: „Er ist heute in Wien.“

„Ach so, in Wien.“

„Kde budeš?“ opýtal sa starší.

„Neviem.“

„Nechaj mi to na stole.“

Dlháň bez pozdravu privrel dvere a zrak mu padol na dvojicu v hubertusoch. „No poďte...“

Redaktor rubriky Bez náhubku sa už medzičasom zahĺbil do otázok a do listov čitateľov. Pri vedľajšom stole mlčky sedelo štíhle dievča s dlhými vlasmi, robilo stĺpcové korektúry. Za ďalším stolom sa tisli dvaja mladíci, ktorí spoločne čítali nejaký rukopis. Dlháň najprv zamieril k východu, no potom si to rozmyslel a zatiahol dvojicu k štvrtému stolu.

„To je fantastické!“ pošepol jeden z chlapcov a oči sa mu leskli od vytrženia. „Starý, ak toto vyjde, tak to je koniec...“

„Čítaj ďalej,“ zahriakol ho priateľ, „to ešte nič nie je!“

„... a on nám to prišiel na fakultu vysvetľovať...“ muž v hubertuse sa nevdojak zahľadel na oboch mladíkov.

„To je v poriadku,“ uspokojil ho dlháň, „naši mladí kolegovia. Robia študentský časopis, možno ste už o ňom počuli.“

„Za takú maličkosť, rozumiete...“

Z tretích dverí, ktoré viedli do miestnosti, vkročil asi tridsaťročný muž v roláku s hrubým fasciklom v ruke a podal sa k opačným dverám, kde si bafkala zahraničná návšteva. „Už ste skončili?“ pristavil sa pri redaktorovi pohrúženom do listov, ktorý čítal ďalej, iba odmietavo pokrútil hlavou. „Mám to,“ vyhlásil muž v roláku a víťazoslávne poklepal po fascikli, „je to hotové.“ Redaktor ani teraz nič nepovedal, len znovu prikývol hlavou, pre zmenu súhlasne. Dlhovlasá korektorka obdarovala muža neurčitým úsmevom a pokračovala v práci. „Je tam všetko,“ skonštatoval muž v roláku, vizionársky prižmúril oči a rozhliadol sa po miestnosti, akoby ešte na poslednú chvíľu sondoval, či vo svojej štúdii predsa len niečo nevynechal. Zrak sa mu pristavil na hubertusoch.

„Muž potom robil na družstve kuriča,“ pokračovala žena. „Po štyroch rokoch dostal povolenie učiť na národnej škole. Ale to len načierno, oficiálne robil školníka. Byt mu však nedali, takže dochádzal dvanásť kilometrov. To už som čakala tretie...“

„Viete čo?“ Redaktor publicistiky vytiahol blok. „Skúsme si to trochu ujasniť, pekne po poriadku. Vám sa zrejme stala krivda. Bohužiaľ, či chvalabohu, nie ste sami. Bohužiaľ preto, že nás bolo toľko, chvalabohu zas preto, že to všetko začína vychádzať na povrch.“

„Ja neviem, ako by som vám to...“ zamyslel sa muž. „Pochopte, my sme sa neprišli sťažovať. To by sme boli išli na okres, teraz tam každý chodí.“

„Ani sme sa sem špeciálne pre to nevybrali,“ dodala žena. „Sme tu so žiakmi na školskom zájazde. Už sme pochodili Hrad, galériu...“

„Ach, bože,“ vzdychol si redaktor. „Ach, bože.“

„Iba nám prišlo na um,“ povedal Bohúň, „že by sa možno dala položiť taká otázka: ako sa to mohlo stať?“

„Ja od vás zatiaľ stále presne neviem, čo sa stalo, ale keďže evidentne išlo o nejaké svinstvo, tak to hádam nebude až také zložité. Smrečana tu všetci poznáme. Robil, čo od neho chceli, dakedy priložil aj polienko navyše. A je úplne jedno, či by sedel na školstve alebo na námornej doprave. Chrapúň je vždy len chrapúň.“

„Nejde o Smrečana,“ poznamenala Bohúňová.

„Samozrejme. Keby to nerobil on, robil by to niekto iný. Smrečan-Nesmrečan, doba si vždy nájde svojich.“

„Ale rozumiete,“ ohradil sa muž. „Jedna jediná veta, jedna námietka. Vyslovil som obyčajnú pripomienku, a na tej sa všetko zvrátilo. Ako je možné, že tu,“ pozdvihol hlavu, rozhliadol sa, „že tu sa môže všetko zrútiť na jednej vete? Že sa tým celý jeden ľudský život obráti iným smerom?“

Muž v roláku zachytil jeho pohľad a usmial sa naňho zvláštnym majetníckym úsmevom, akým niekedy hľadíme na naše deti, nie zato, že sú deti, ale zato, že sú naše: bol to pyšný, hrdý úsmev otca a autora, sebavedomý úsmev tvorcu a zvestovateľa, pred ktorým sa mihli živé ilustrácie jeho téz. Bohúň sa čoskoro odvrátil; muž v roláku si bez opýtania zapálil cigaretu a nevdojak začal listovať vo svojich papieroch.

„Pozrite, ja vás chápem,“ roztiahol dlháň ruky. „Rozhorčujeme sa, zlostíme sa – súhlasím. Pýtajme sa otvorene, na plné ústa, pýtajme sa na všetko – prosím. Ale konkrétne. Vy sa čudujete, že jedna veta môže privodiť skazu. Ja sa vás opýtam: čudujete sa nad tým, že sú dopravné nehody? Že sa ľudia zabíjajú na cestách? Asi nie; poviete si, že to už patrí k veci, čiže k cestnej premávke. No a toto zas patrí k inej veci, totiž k tomu neblahému obdobiu. Ja vám neviem viac povedať ako to, že bola taká doba. Taký systém.“

„Doba? Systém?“ prekvapil sa Bohúň. „Vždy je predsa nejaká doba. A v každej dobe žijú nejakí ľudia. Tí ľudia môžu konať všelijako.“

Dlháň bezmocne pokrčil širokými plecami. „Väčšinou konajú tak, ako im to predurčuje systém. Viete čo? Nechajme všeobecnosti a poďme konkrétne na vec. Ja nemôžem písať o tom, že Novotného systém bol nanič – nie že by som nesmel, naopak – ale veď to predsa každý vie! To je paušálne známa banalita! Každý jeden z nás, pokiaľ náhodou nesedel na Smrečanovom mieste, a takých bolo málo, každý má ten istý pocit. A vlastne Smrečan sám tiež! Iba sa dnes tvári, akoby on s tým nemal nič spoločné. Musíme na to ísť inak, diagnostikovať ten systém, hľadať všetky jeho možné symptómy, prejavy. Máte možnosť k tomu prispieť, keď mi porozprávate, čo sa vám vlastne prihodilo a ako sa to všetko zbehlo, kto bol pri tom, kto sa ako správal...“

„Ale... my sme sa naozaj neprišli sťažovať,“ ozvala sa potichu žena.

„Mne nejde o mená!“ Dlháň takmer vykríkol. „Mená môžem zmeniť, mne ide o udalosti, o ich priebeh!“

„My sme si len mysleli,“ pokračovala žena rovnako potichu, ako keby prepočula redaktorovu repliku, „že by sa dala položiť taká otázka: ako to všetko bolo možné?“

Muž v roláku už nevydržal. Po celý čas po očku sledoval rozhovor; teraz prikročil k stolu s polootvoreným fasciklom v ruke, ktorý pred sebou tasil ako zbraň. „Tuto to všetko je,“ Vyhŕkol a ukazoval na husto popísané stránky. „Tu v tej štúdii to všetko je!“ Nadýchol sa a spustil prerývaným nástojčivým hlasom, vychádzajúcim z temnoty osamotených nocí presedených nad rukopisom: „Národ bez štátu, ktorý sa realizoval hlavne v slove, a nie v činoch. Národ bez dejín, pri zrode ktorého nestála bitka o život, o priestor, o bohatstvo, ale bitka o slovo. Národ formovaný majstrami slova – učiteľmi, kňazmi, básnikmi. Národ, ktorý si možno len vymyslela skupinka excentrických romantikov, ak nie rovno psychopatov. Preto ten dôraz na slovo, preto tá viera v slovo!“ Naklonil sa k trojici a vzrušene gestikuloval. „Nulová spoločenská prax versus uchvacujúce megalomanské projekty, plány, vízie! Neochota k drobnej práci, k realistickej participácii versus krátkodyché jánošíkovské gestá! Obranárstvo a unitarizmus, vzájomné biľagovanie a paralyzovanie, partikularizmus momentálnych hegemónov, ktorí sa vždy vyhlasovali za jediných pravých prorokov, za jedinú správnu alternatívu – samé slová, slová a obete tých slov! Nijaký iný národ...“

„Koľko to má teraz flekov?“ prerušil jeho zanietený výklad dlháň. Oba hubertusy zízali na muža s fasciklom, ktorý iba zalapal po dychu: „Ja som to nerátal...“

„Maximálne tri pokračovania,“ informoval ho redaktor. „To je skôr záležitosť pre nejaký mesačník...“

Vtom sa ozvalo rázne zaklopanie na hlavné dvere.

„Doboha,“ zavrčal dlháň a ospravedlňujúco sa usmial na hubertusy: „Prechodná miestnosť, to je katastrofa... Ďalej!“ zrúkol.

Dnu pomaly a dôstojne vstúpila trojica mužov. Mladíci pri stole prestali čítať a akoby na povel sa postavili. Zodvihlo ich to samých od seba, ako keď sa odrazu ocitnete tvárou v tvár dôverne známym oživnutým fotografiám. Aj dlháň sa postavil a spolu s ním nevdojak vstala i pútnička z Hnúšte. Korektorka práve dočítala stĺpec, odložila ho, a keď zbadala, kto stojí vo dverách, vstala i ona. Vzápätí sa roztvorili dvere, v ktorých sa objavil Nemec s oboma mužmi. Pri stole v kúte stál redaktor rubriky Bez náhubku a vedľa neho sa postavil človek v roláku, pevne zvierajúci fascikel.

Všetko to stálo a mlčalo, všetkých jedenásť hľadelo na tých troch, na troch poslov, na troch veľkňazov, na troch kráľov: na malého, plešivého, vyholeného; na vysokého, nahrbeného, opuchnutého; na okuliarnatého, prísneho, chladného; jedenásť párov očí, jedenásť odlišných pohľadov, mlčanlivá scéna pripomínajúca ktorýsi historický obraz, jedenásť videní;

– – – prvý mladík zo študentského časopisu iba preglgol, akoby odrazu dostal príležitosť urobiť interview so slávnou hviezdou, ibaže tá tu teraz stojí nahá;

– – – druhý sa prizeral úctivo a slávnostne, akoby ho spolu so všetkými tromi príchodiacimi mali vyfotografovať na titulnú stranu študentského časopisu na počesť jeho promócie;

– – – redaktor rubriky Bez náhubku hľadel prázdnym pohľadom bez väčšieho záujmu, akoby vedel, že títo traja sú pre jeho rubriku vopred stratení, nanajvýš im tak adresovať nejakú úprimnú a otvorenú otázku, bez okolkov a na telo, lenže akú a komu by to prospelo?;

– – – mladší partner z rozhovoru s Nemcom pozeral vecne a skúmavo, akoby odhadoval, čo za partneri na besedu by asi boli tí traja a či by sa vyjadrovali príliš ťažko preložiteľnou terminológiou;

– – – starší vystrúhal žoviálny úsmev, akoby sa touto návštevou očividne, hoci mimovoľne prezentoval význam časopisu;

– – – Nemec sám hľadel účastne a pozorne, pátravým pohľadom loveckého psa, akoby vetril, či by mu táto trojica, ktorá tak veľkolepo umlčala celý ansámbl, nemohla náhodou podhodiť niečo, pre čo by stálo za to oželieť aj inak nevyhnutnú popoludňajšiu Prahu;

– – – korektorka iba žmurkala dlhými mihalnicami a tvár jej presvietil úsmev Márie, za ktorou po dlhom putovaní dorazil Jozef;

– – – muž v roláku akoby váhal, či sa má podieľať na všeobecnej pozornosti, zrak mu blúdil medzi novou trojicou, zástupcom šéfredaktora a jeho vlastným hrubým fasciklom, ktorého obsah už v duchu bleskove skonfrontoval s príchodiacimi, a formuloval bravúrne znejúce odpovede na ich prípadné námietky;

– – – človek v hubertuse sa mierne vystrel s výrazom úprimného očakávania, ako keby títo traja mohli nejako potvrdiť, doložiť, alebo nanovo osvetliť, ozmyselniť všetko, čo doteraz hovoril, a najmä čo by vlastne chcel povedať;

– – – jeho žena ani čo by v tej chvíli zabudla, že má na sebe hubertus, nozdry sa jej roztvorili, zrenice rozšírili a oči jej plápolali všeobjímajúcim pohľadom, roziskreným pohnutím a vzrušením;

– – – dlháň sa ležérne opieral o stôl, na tvári sa mu zračil netajený sarkastický úškľabok, akoby o tých troch vedel svoje, ale ponechával si to pre seba;

– – – až napokon túto krížovú paľbu jedenástich zrakov prerušil malý a plešivý: „No čo,“ frkol, „ani nás nepozvete ďalej?“

„To je predsa...“ šepla žena dlháňovi, a keď ten prikývol, dodala zasnene, nespúšťajúc pohľad z trojice: „Mali sme na škole večierok jeho poézie...“

Vysoký a nahrbený kýchol, prísny a chladný zasmrkal, všetkých jedenásť párov očí sa mimovoľne pousmialo, napätie opadlo. Zástupca šéfredaktora zvolal „Na zdravie!“ a s natiahnutou rukou podišiel ku trojici.

„Viete čo?“ obrátil sa odrazu dlháň k hubertusom. „Dohodnime sa na druhú, dobre?“

Muž pokrčil plecami. „O pol druhej máme byť v Leninovom múzeu. Majú nám tam demonštrovať nejaké ukážky...“

„To pôjde rýchlo,“ povedal dlháň bodro, „raz-dva ste vonku. Dobehnite, ja by som tu mal byť. Teraz toho mám veľa.“

Bohúň so ženou chvíľu rozpačite postávali; nevedeli, ako sa rozlúčiť. Redaktor publicistiky im obom podal ruku a vkĺzol do miestnosti, kam sa odobrali traja proroci. Študenti sa znovu pohrúžili do rukopisu.

„Was?“ otočil sa ku dvojici v hubertusoch Nemec, ktorý začul posledné útržky z rozhovoru a drgol lakťom do suseda: „Ist vielleicht eine Demonstration in Lenin’s Museum geplant?“

„Nein,“ zahlásil prekladateľ a obliekol si kabát. „Ich glaub’ nein.“

Dlháň vykukol z dverí. „Nataška,“ zavolal na korektorku a nebadane sa oblizol, „dones ten koňak.“

„Počujte,“ prikročil k nemu náhle muž v hubertuse. „A tí traja?“ Pokynul k pracovni, z ktorej sa ozval hlučný smiech zástupcu šéfredaktora. „Tí traja tam... tí by to nevedeli?“

„Kdeže!“ vydesil sa dlháň. „Kdeže by tí vedeli, prosím vás. Tí sú radi, že sú.“ A rýchlo vošiel dnu.

Bohúň sa vrátil ku svojej žene, ešte stále zasnenej, a jemne ju stisol za lakeť.

„Už idete?“ opýtal sa redaktor rubriky Bez náhubku. „Keby ste si to rozmysleli, napíšte,“ zamával za nimi vejárom listov v ruke. „Platíme aj za listy. Teda, za tie uverejnené.“

„Tak...“ povedal muž, prihrbil sa celkom tak, ako keď vošiel dnu do redakcie, a pustil ženu prvú.

Oba hubertusy zmizli na chodbe.

„Starý...“ odprevadili ich nevdojak blesky v očiach študenta, čo od rozrušenia nevládal ďalej čítať. „To... to...“ zajachtal. A oči mu zablúdili von, cez okno, akoby skúmali, čo na to povedia ľudia vonku, keď to vyjde, ľudia na ulici, na chodníku, v električke, v autách, ľudia, čo práve míňali redakciu a netušili, aká bomba tu čochvíľa vybuchne; čo povedia a čo urobia tí ľudia, medzi ktorými sa z jeho pohľadu pomaly, ale natrvalo strácali dva obnosené hubertusy, tmavozelený a béžovohnedý, dva prízraky z nepochopiteľného, tajuplného, dávnominulého plusquamperfekta, z plusquamperfekta, ktoré sa teraz, rovno pred študentovými očami, malo definitívne presídliť do múzeí, odsunuté, odstránené, rozdrvené, nadobro zničené víťaziacim, očistným obrodzujúcim slovom – – –

– – – čosi také nepredstaviteľné a neuveriteľné, že dokonca i tento študentík, šťúply, chudučký, vycivený ucháň, ktorý sám ešte nič nezažil a o všetkom iba počul a čítal – i on len vrúcne zopäl ruky a zamrmlal: „Nie, nie... to asi nie je možné...“

POSOLENÉ V ÁZII

Nehovorím, že to je zlé. Iba to nie je slané.

„Mne to je dosť slané.“

„O tom nepochybujem. Ale varila si to pre dvoch.“

„Môžeš si to prisoliť.“

Teraz je viacero možností, čo bude ďalej. Škála reagovania je dosť roztiahnutá, na jednom kraji je vyliatie polievky do záchoda, na druhom prisolenie. My s Oľgou rozohrávame skôr tie stredné partie. Zväčša závisí od momentálnej nálady, od počasia, biorytmov alebo proste chuti pohádať sa či zmieriť sa. Ale na túto polievku som sa tešil, vonku je príšerná zima, nič ma cestou domov nemohlo tak vzpružiť ako pomyslenie na výbornú horúcu domácu hovädziu polievku s kusiskom mäsa, mrkvou a domácimi, či presnejšie nie domácimi, ale Oľginými haluškami, polievku, ktorú (ako jedno z mála jedál) robí skvele (a rada počuje, ak sa o nej vyslovujem práve takto: že je skvelá), polievku, z ktorej prýšti sila a ktorá sľubuje zotavenie po úmornom pracovnom dni. Všetko by bolo v poriadku – keby polievka bola náležite slaná, čo nie je, pretože Oľga neuznáva presné váženie a dávkovanie a nedodržiava nijaké recepty ani foršrifty, ktoré by sputnávali jej kreativitu a obmedzovali jej spontánnosť.

„Viem.“

„No tak potom...“

Lenže tak ľahko jej to zase neprejde, medzi nami sa všetko ešte neutriaslo: ak sa nebudem búriť, aj v budúcnosti sa moje nároky odparentujú šmahom ruky.

„Aké no tak potom? To je germanizmus.“

„Ty si celý germanizmus. Prplem sa s tým od rána, ty si len prídeš a sekíruješ.“

„Nesekírujem, iba dávam najavo svoj názor. Hádam len nechceš, aby som sa pretvaroval.“

Oľga neznáša pokrytectvo.

„Nejde o pretvarovanie, ale môžeš to prejaviť nejako ľudsky, nie?“

„Prosím ťa, čo prejaviť, aké prejaviť, o čom hovoríš, preboha? Ja to predsa celkom normálne oznamujem, ja ti vysvetľujem, ako sa má taká polievka robiť, vysvetľujem ti to už najmenej stýkrát, opakujem to ako taký idiot, že to nie je ono, prisoliť si potom, dodatočne, že to všetko, rozumieš, to všetko má v polievke inú chuť, keď sa to varí v slanej vode, a inú, keď to len tak pláva v neslanom vývare, rozumieš, ja...“

Zhaslo svetlo.

* * *

Objektívny, nezávislý pozorovateľ by azda mohol uviesť slová, ktoré im uviazli, zamrzli na perách. Napríklad jej: „Nie som sprostá, aby si mi to vždy musel opakovať ako takému teľaťu. Nemusíš ma zato ešte aj zhadzovať. Nerev, prosím ťa, nie som hluchá. Nakoniec, ja tu ani nemusím byť, neviem, prečo tu päť hodín na teba čakám.“ A jemu: „Ja nechcem mať z teba iba domácu hus, ale človek má niekedy pocit, akoby si to robila naschvál. Ja neviem, či to je taký zázrak, aby si si toto nevedela zapamätať. Keby to bolo prvý raz, nepoviem. Neviem, prečo ťa vždy musím prosiť o takú samozrejmosť. Keby si len o trošičku viac myslela na to, čo robíš, tak sa jednoducho nemôžeš pomýliť.“

Bolo by zaujímavé zistiť, ktoré z týchto slov si predsa len v duchu povedali. Presne na začiatku tej tmy, kým si človek uvedomí, že ide o novú situáciu: vtedy si ešte domrmle to, čím sa zaoberal.

Tie slová vlastne ani nezamrzli na perách, rozhodne nie všetky. Podaktoré aj vyliezli na jazyk, až na špičku, zavesili sa na polootvorené ústa, zaváhali, či by teraz, v tejto chvíli bolo primerané, aby vyšli na známosť, vyliezli von, dali sa počuť – ale napokon si to rozmysleli, skotúľali sa, skrbáľali sa dolu na zem a ostali tam ležať.

* * *

Tma trvala ďalej, no ešte chvíľu bolo ticho: bolo treba tie slová odkopnúť, odtisnúť nabok, aby nezavadzali. Vstal a podišiel k obloku. Svetlo zhaslo v celej štvrti, ktorá bola odrazu temná ako uprostred noci, so zábleskami trblietajúcich sa snehových závejov alebo ľadových ôk. Kde-tu už zapálili sviečky.

„Je tma.“

Pokročila k nemu.

„Bude zima.“

Byt vykurovali radiátory. Vodu vyhrieval plynový kotol v pivnici. Kotol bol regulovaný automaticky, na elektrický spínač. Keď vypli prúd, spínač prestal fungovať. Do rána budú vydychovať paru.

Ľahnú si spolu, zohrejú sa. Beztak ona tuší, prečo na seba tak vrčia: už dlho neto. Najprv boli sviatky, obháňali darčeky a nákupy pre rodičov, hoci sa predtým zaprisahávali, že už nikdy. Potom on odcestoval a po ňom zase ona. Po každej ceste bolo treba vykonať obrad, rituál „obnovenia dôvery“. No tentoraz nebolo kedy: keď sa ona vrátila, on po nociach dorábal dávno sľúbenú štúdiu. Odišla na dva dni k rodičom, spala vo svojej detskej izbe. Po dvoch dňoch prišla, text už odovzdal, no večer ochorela, nebolo jej dobre. Takto prešli najmenej štyri týždne, a to už je čo povedať.

On tiež akosi v pozadí vie, že už dlho nič nebolo. Navyše sa pristihol pri tom, ako sa mu – celkom znenazdajky, prudko, útočne – zapáčila žena, čo pred ním stála v rade na banány. Dal sa s ňou do reči. Brala banány pre starú mamu, on pre otca. Vzrušila ho predstava, že keby nemal Oľgu... Tá bola vtedy preč, a tu sa ozval signál od inej ženy.

Tma trvá. Zima sa blíži.

Pozakrývajú sa všetkým, čo nájdu: dvoma perinami, paplónom, jednou dekou a jednou poldekou.

Už sa na seba nehnevajú.

Otvoria si víno a popíjajú ho len také chladné, ani si ho neuvaria.

Rozprávajú si o cestách.

Dôvera je obnovená.

Ani zima už im nie je, ona je jeho a on je jej, celkom a spolu, vonku a vnútri, všade. Brlôžtek je vyhriaty.

Voňajú sa, láskajú, dýchajú jeden na druhého i jeden za druhého.

Viečka sa im zatvoria, sladko a slastne zaspia, skoro naraz.

Zobudí ich zima.

Vstane a uvarí horúci čaj.

* * *

Prinesie ho do postele spolu s tranzistorom. Tranzistor je veľká kraksňa, VEF Made in USSR, ťažko sa prenáša. Majú ho od starej mamy, ktorá dostala na Vianoce nový. Babka zle vidí, celé dni leží vo vlnách, počúva Pešť, Amérika Hangja, maďarský rodinný seriál Szabócsalád i našich Bielikovcov.

Rádio je síce staré, ale hrá výborne. Najmä krátke vlny. Je to jeho vášeň, už od detstva. Vydrží donekonečna krútiť gombíkom, putovať od stanice k stanici a znovu sa vracať; prchajúca prelietavá mozaika sveta, liaheň hudieb a tónov, babylon jazykov.

Krátke vlny tu majú šesť pásiem, takže sa má s čím hrať. Prístroj kvíli, šuští, vrčí.

Zachytí News in Special English, čítané pomalou zrozumiteľnou americkou angličtinou, a za nimi nasleduje Willys Conover z Voice of America so svojou Jazz Hour. Začuduje sa, že ten chlap ešte stále žije a vysiela. A keby len to: navyše má stále rovnaký, zvučný, majestátne hlboký hlas, ako keď ho prvý raz počul z Newport Jazz Festival, pred štvrťstoročím.

Preletia srbské pesničky, zachytia Pavarottiho tenor, pristavia sa pri poľských a nepoľských správach z Poľska. Poľština znie nekonečne krásne. Správy sú v priamom protiklade s ľúbozvučnosťou jazyka, uplynul mesiac od zavedenia výnimočného stavu.

„Keď som bol malý, vieš, najviac ma bavilo počúvať rôzne hlasy. To vlastne dodnes. A modlitby, to sa ozval hlas: Ave Maria gracia plena... a zbor na to: Sancta Maria...“

„Ja som počúvala hry. A také... čo ja viem – úvahy či eseje, mala som sotva pätnásť, vysielali ich v noci. Na druhom či na treťom programe. Experimentálne štúdio sa to volalo. Na vysokej som už bola pravidelnou poslucháčkou, znelo to všetko ohromne múdro, najmä v noci.“

Prepletá prstami, strieda jednu stanicu za druhou, kochá sa tým, že rozozná jednotlivé odrody nemčiny, ruštiny, angličtiny, podľa toho, či ich vysielajú z Londýna, Moskvy, Prahy, Berlína, Tirany, Washingtonu.

Potom nájde tichú, rovnomerne kvíliacu arabskú hudbu. „Vždy myslím na tých Arabov, čo sme s nimi havarovali pri Belehrade. Ako tam sedeli, sami, opustení, uzimení, doráňaní v cudzej krajine, a ako hltali tú hudbu. Taká podobná melódia ako táto, ony sú si všetky podobné.“

Pohladká ho. „Milý, milý, to si mi už hovoril. Ty môj chlapček zlatý, no viete, on počúval rádio, keď bol ešte taký špuntík, aj Willysa Conovera aj modlitby, to si mi už vravel, keď sme sa zoznámili, taký si bol pripitučký vtedy.“

Túlia sa k sebe. Kým znovu zaspia, ešte jej púšťa reláciu BBC calling Asia, BBC volá Áziu.

Počuješ? Tak toto je čínština. To vôbec nie je čing-čang-čong, ako by sme si mysleli. Čínština nie, to skôr vietnamčina je taká. Čínština viac mäkčí, akoby trošinku šušlala.

* * *

BBC calling Asia vysiela v polhodinových intervaloch, vždy pre inú krajinu. Niekde medzi urdčinou, hindčinou a barmčinou zaspí. Leží zavinutá pod perinou do polovice prvého písmena svojho krstného mena – Oľga, Oľuška, Olinka, Olinčiatko, schúlená v tichučkom pravidelnom oddychujúcom polobytí, iba ruky, ruky má ako vždy zázračne rozhodené do vokáňa, raz nepochopím, ako môže takto spať. Odložím tranzistor a vsuniem sa k nej, chladnými prstami hladkám jej lýtka, členky, prsty, palec, vložím jej zozadu nohu medzi stehná. Zamrví sa, od zápästia až po päty ňou prejde zimomriavková inovať a zašepce hláskom, ktorý aj pritlmene znie priezračne čisto a krehúčko: „Ťsing ťsang ťsong, môj chlapček.“ A vo vlasoch sa jej zatrblietajú iskierky z poletujúcich vločiek snehu za oknom. Vonku je odrazu vidno, hoci prúd nezapli, to sa iba spomedzi oblakov na chvíľu vystrčil velikánsky ostrobiely Mesiac. Vykukuje a schováva sa, akoby mi chcel čosi signalizovať, akoby mi čosi veštil. Hodiny na veži odbijú druhú a kdesi vonku zašteká a potom aj zavyje večný pes, ktorý bude brechať a zavýjať aj vtedy, keď tu už my nebudeme. Zmocní sa ma neznesiteľná úzkosť. Nahmatám Oľgin tep a bozkávam jej ruku. Žije. „Oli,“ šepkám. Zapradie a stiahne mi ruku na prsia. „Posolila,“ zaševelí odrazu. „Solila. Ozaj solila.“ A BBC calling Asia, ktorú som síce odložil, ale zabudol vypnúť, jej sekunduje: „Cuó džempír a kajdá pjontjondén dúkida...“ – volá tuším Japonsko.

* * *

Vypne rádio, nech si BBC volá koho chce. Zanedlho ho k sebe zavolá ona, lietajú spolu vo farebnom májovom sne nad lúkou posiatou prvosienkami. Je jar: je teplo, ale nie horúco; vo vzduchu vanie nádej na peľ, na plod, na život.

ĽahkÝm perom (BoŽie oko)

„Tak tá Lórin príde desiateho,“ oznámil nám strýko Štefan pri obede na Tri krále. „Teraz je vo Frankfurte u Bohunky. Tu je list.“

Bohunka je moja druhostupňová sesternica, čiže strýkova neter, jedna vari z päťdesiatich podobných príbuzných, ktorých stačila splodiť jeho desiatka bratov a sestier, roztrúsených po Slovensku, po Čechách, po Amerike a po hroboch. A Laurene, to už je rodina, akej by som sa pomaly nedopočítal: dcéra ďalšej strýkovej netere. V mojich predstavách sú takýchto príbuzných hotové zástupy a na celom hojne rozvetvenom rodostrome, ktorý strýko Štefan raz za rok rozloží na roztiahnutom vianočnom stole, ma fascinujú najmä tie neprehľadné počty ľudí, detí, bratrancov, neterí, tiet a synovcov Vavrušovcov, Bartekovcov, Turčekovcov, ale aj van Leusdenovcov, Lambertiniovcov, Sobellovcov, Za∏eských, zopár skomolených maďarských mien a húfy rozličných prikmotrencov, vnučka z indiánskej rodiny, mexická speváčka, predavačka z Thajska, ktorú jeden z bratrancov neskôr opustil a zanechal doma s piatimi deťmi (majú turčekovské nosy, upozorňoval ma strýko s prstom na fotografii), a desiatky ďalších, prepletajúcich sa navzájom do pre mňa navždy nepochopiteľných zväzkov a príbuzenských stupňov; žasnem, ako je možné, že my so sestrou sme vďaka svojim nebohým rodičom a na hanbu sveta iba dvaja...

Bohunkin otec, strýkov brat Jozef, žil v Moste, pracoval v Stalinových závodoch v Záluží a bol vyvolenec boží, vyznávač akejsi sekty, z ktorej sme poznali akurát príkazy a zákazy, nesmeli sa hrať karty, futbal, chodiť do kina, ba ani lúštiť krížovky, a keď nám raz cez prázdniny strýko Jozef slávnostne odobral napoly vylúštenú krížovku z časopisu Osvobozená domácnost, zo zúfalstva i z pomsty sme mu so sestrou v noci zjedli pol pecňa nedeľného chleba hrubo natretého maslom a skoro celú štangľu salámy, maslo vtedy nebolo, deň predtým naň stáli v rade jeho štyria synovia, mal ich spolu šesť a s druhou ženou ešte štyri dcéry, pretože akokoľvek bola sekta prísna, manželskú lásku zrejme nezakazovala, skôr naopak, a strýc Jozef obcoval nielen s Najvyšším, ale aj so svojimi ženami, plodil potomkov jedného za druhým, a ako dorastali, zväčša sa z nich stávali prívrženci jeho sekty, pokým ich nepozatvárali alebo neušli z domu; jeho nezavreli nikdy, robil skupinára na nejakom nebezpečnom chemickom pracovisku, kde kolegovia pravidelne vymierali, ibaže jeho držal prst boží pri živote i pri eláne, pretože za každé decko, čo zdrhlo z raja, ktorý mu pripravil, si čoskoro obstaral ďalšie, dúfajúc, že ho tentoraz Všemohúci obšťastní vydarenejším plodom, než bola podľa neho nevďačná Bohunka, „potvora hrabivá a mrcha líná“, ktorá ušla nielen z domu, ale i z republiky, a teraz píše:

„Opět jsem přičichla ke kopečkům, nejvyšší, který jsme udělali, měl 3 774 m, fuška na dva dny, i s horským vůdcem a šplháním na laně. Dělali jsme diáky a také jsme filmovali, celkem 130 metrů barevnýho filmu, ještě na něm budeme ucelovat scény, aby všechno pěkně klaplo, až budeme mít Diaabend a Filmabend. Jeli jsme tam v našem novém voze AUDI 100 LS, opravdu mašina k pohledání, banánově žlutý, 85 koní, proti našemu předešlému úplný koráb. Má bezpečnostní automatické kurty, potahy jsou lahvově zelené, vypínaní směrovek automatické, stěrače 4-stupňové, otápěné zadní okno, vnitřní klimatizaci, halogenový reflektory a kotoučové brzdy, je 4,635 m dlouhý, 1,729 m široký a 1,421 m vysoký, do garáže se nám ale pohodlně vejde...“

Na diváne leží bratranec, číta manželského poradcu Plzáka, škrabe sa na bruchu a začiarkuje si vety, ktoré večer odcituje svojej Alene.

„Mimochodom, keď ste tu už obaja,“ preruší strýko naše čítanie, „prosím vás pekne, ktorý z vás mi osiera misu na záchode?“

„Zle ti to splachuje,“ pokúsi sa ho odbiť bratranec, lenže jeho otec sa nedá:

„Ale keď to zle splachuje, tak to treba utrieť – ste už predsa dospelí ľudia, tiež máte svoju domácnosť. Keď už musím ísť na veľkú, tak sa potom pozriem, vzadu je taká štetka.“

„Ty,“ skočím mu do reči, „o Laurene tam nič nie je.“

„Čítaj ďalej.“

„... Seznámili jsme se s ní ještě za našeho pobytu v Chicagu. Je to 21-letá dívka, studuje dějiny umění a ještě něco a dostala ze školy stipendium na půl roku do €íma. Byl to pro nás menší šok, protože se nejdříve ohlásila na týden, a pak zde zůstala 9 týdnů. Velice si s naším Karlem rozumějí, jenomže... No nic, jinak je to milé děvče, nekouří ani nepije, což je u takového děvčete dost neobvyklé. Tak Ti šetrně zděluji, že je na cestě k vám, měla by přijet desátého ledna. Martin přece umí anglicky, takže se s ní bude moct vybavovat...“

„Veľmi sa mi to nehodí. Do konca januára musím urobiť metódy a techniky výskumu. Najťažšia skúška.“

„Ty to ešte nemáš?“ Strýko je zhrozený, prečo tak dlho preťahujem školu, keď už som sa na to dal druhý raz, externe, takmer tridsaťročný.

Lojzo sa zdvihne z pohovky a začne organizovať: „Nemôžeš si niekoho nájsť, aby ťa to naučil?“

„Sotva.“

„Zaplatil by si mu pár stoviek, my ti prispejeme. Laurene iste zamení nejaké doláre, takže neprerobíme.“

„Nepotrebujem nikoho, ide mi o čas. Nejako si to zariadim...“

„Musíš,“ prehlásil strýko rezolútne. „Si jediný angličtinár v rodine, po francúzsky ona nevie. Nebude ti to na škodu, ja vám vždy hovorím, že tieto kontakty treba udržiavať. Až sestra v Chicagu zomrie, všetko sa zmení. Laurene je predsa len živý príbuzný, to je jedinečná príležitosť.“

„Povedzme, že tu bude týždeň,“ rozvažuje bratranec. „Bývať bude tu – to je bod číslo jeden. Treba nakúpiť syry, salámu, porciovaný chlieb. Víno môžem zohnať lacnejšie, rovno z Vinárskych.“

„Bohunka píše, že nepije,“ podotýkam.

Ale bratranec so strýkom ma ignorujú a ďalej snujú americké plány.

„Nijaký predčasný zhon,“ pripomína strýko. „Musíme sa pripraviť len na základné veci. Možno bude chcieť pivo.“ A na posilnenie svojho argumentu dopije zvyšok pollitra. „Ale to víno zožeň, šikne sa mi do roboty.“

„Pokiaľ ide o program,“ pokračuje Lojzo, „prvý večer by mohla byť u nás, Alena niečo uvarí.“

„Uvidíme, o koľkej pricestuje. Máš gramofón, je tam viedenská televízia..“

„Strýko,“ hovorím, „ona je z Ameriky. A dva mesiace už tvrdne v Nemecku.“

„No práve, možno sa naučila trochu po nemecky. Ďalší večer by mohla byť u Martina. Raz ostane tu, bude nevyspatá. To máme tri dni. Potom s ňou môžeme ísť do viechy... a ostatné je na tebe.“ To ako na mne.

„Ja s ňou tiež niekam môžem ísť,“ ohradí sa bratranec. „Natoľko sa anglicky dohovorím. Martin, nemáš doma nejakú príručku? Trochu by som to preletel.“

„Sú tu divadlá, kiná,“ spomenie si strýko. „Slovenská koliba, Zochova chata, tá kaviareň na moste. Lojzo, máš auto v poriadku?“

„Mám, ale potom nemôžem piť, a bude po zábave!“

„Možno hrá kanastu,“ uzavrie strýko Štefan debatu. „Zobral by som ju hore k Zápoľským na partičku. V každom prípade ju máme pár dní na krku. Ja chcem ísť za sestrou na budúci rok, vy sa tam tiež raz dostanete. Bude to z našej strany taký revanš.“

„Trochu predčasný,“ poznamená bratranec. „Do roka mô-že teta Mariena celkom ľahko umrieť.“

„Tým skôr. Aspoň bude mať Laurene o dôvod viac sa o mňa postarať. Koniec koncov, sme rodina.“

* * *

Nemal som na ňu ani najmenšiu chuť. Nielen pre skúšku. Nechcelo sa mi vystavovať zbytočným konfrontáciám... Bude mi pripomínať bezstarostné roky, keď som bol rovnako rozcestovaný, otvorený, dychtivý: sentimentalita, ktorá nikam nevedie. Uvedomoval som si až pridobre svoje terajšie rozpoloženie, a nepotreboval som byť strýkom nijakej druhokolenistej netere, aby mi osvecovala moje prečkávanie.

Každým dňom vo mne rástla zlosť a nechuť voči stovkám vopred utvorených názorov, s akými k nám odtiaľ prichádzajú, voči stovkám hodín, ktoré som kedysi strávil ich vyvracaním a vysvetľovaním, závisť voči darovaným a ničím nezaslúženým výsadám, ktoré im otvárajú prístup do každej krajiny a ku každej knihe, odpor voči najnovšej americkej odrode hnutia exhibujúcich meštiackych detičiek, ktorú mi bude vešať na nos, a osobitne voči nej samej, za to, že má dvadsaťjeden, istotne berie antibaby pills a koketuje s drogami, Women’s Lib a transcendentálnou meditáciou – a čím väčšmi mi to bolo zrejmé, aký je môj odpor primitívny a presýtený závisťou, tým väčšmi som na ňu zanevieral a zúfalo som si želal, aby bola radšej „square“ ako „hip“, aby to bola normálna, nenakazená, nenapáchnutá, neobyčajne príjemná a neskonale obmedzená občianka krajiny, ktorú by som tak veľmi chcel vidieť, ale ktorú asi nikdy neuvidím, alebo aby bola škaredá ako noc, jednostranná fachidiotka so štrnástimi dioptriami, zahľadená do svojho úzko špecializovaného odboru a pritom stratená v ňom, plochá – čo sa, pravda, sotva dalo predpokladať u poslucháčky kunsthistórie, pretože každý študent tam v tých časoch zákonite dospieval k presvedčeniu, že Spojené štáty sú chorá krajina a namiesto Quatrocenta sa zapodieval receptmi na reformu – alebo aby bola trebárs nevinná a naivná, ako môj iný príbuzný, sedemnásťročný vzdialený synovec Charlie, čo bol u nás vlani, viedol si o svojej ceste denník, v Prahe stratil panictvo s prostitútkou za pätnásť dolárov, „relatívne lacné“, zapísal si a o riadok vyššie, nad lakonickým záznamom noci, bol opis dňa, „Pražský hrad. Vlajka na pol žrde. Zvláštne. Chrám Sv. Víta. Grandiózne! Poobede starý židovský cintorín. Skľučujúce. Možno si zoberiem židovku,“ ktovie, možno to bolo po tej kurvičke, Charlie, ktorý najprv rozprával vo frázovitých vyčítaných sloganoch, a keď si hrkol trochu ríbezľového vína, spustil na mňa nevypožičanými, ledva zrozumiteľnými slovami a vzrušene mi oznámil, že jeho túžbou je stať sa prezidentom Spojených štátov, pretože má v hlave „veľa dobrých myšlienok“, Charlie, ktorého som musel zobrať na diskotéku, kam som už roky nechodil, a ktorého môj priateľ Mišo, čo sme ho cestou pribrali, so sebaironickou zatrpknutosťou predvádzal dievčatám i všetkým okolostojacim pri bare, „poď sem, ty chumaj“, zaťahoval ich k sebe, „vieš, kto to je?“ zdvihol ukazovák a pokynul, „Charlie, čím budeš?“, a nedávny panic sa zdvorilo usmieval a predstavoval sa „president of the U. S. A.“, a Mišo pokyvoval mohutnou, kde-tu už šedivejúcou hrivou, „čučoriedka, choď si zatancovať s prezidentom“, onedlho vedel celý klub, že hosťom večera je Nixonov alebo Fordov alebo Carterov syn, všetky sa oňho trhali, až to potom ktosi vyšetroval – slovom, aby bola nejakým, akýmkoľvek spôsobom hrozná, takže by som sa z nej (a nie zo seba) mohol v duchu či aj nahlas vysmievať, alebo radšej aby bola hoci taká, akí bývajú mnohí iní rodáci.

* * *

Stretnutie rodákov od Ilavy nikdy nebýva v Ilave, ale v Bratislave. Účastníci, ktorí sa naň zídu zo všetkých kútov Slovenska, prespávajú u svojich príbuzných, čo sa uchytili v hlavnom meste, cez deň absolvujú nákupy, tí šikovnejší až v Mosonmagyaróvári alebo dokonca v GyŒri, popoludní posedia pri pohári a večer sa podgurážení vyberú na zraz. Rodákov je veľa a neustále ich pribúda. Minule spolu s hosťami okupovali veľkú sálu v Parku kultúry, inde by sa neboli pomestili. Pred tromi rokmi – vtedy som tam bol prvý raz – im ešte stačil obvodný kultúrny dom.

Gizka, hnedooká sesternica, ktorej som bol ako šesťročný na svadbe (mala dvesto hostí), spí so svojím mužom Tonkom u nás. Ten vyrazí skôr, hrá tam v dychovke.

Sála je natrieskaná, hlučná, zadymená. Usadia nás na vopred pripravené miesto, Gizku bližšie k pódiu, strýko má číslo dvestoštyri, ja dvestopäť, z našej rodinnej vetvy sme tu len my dvaja. Hudby sa striedajú, vari ani chvíľa neprejde bez muziky.

Zjeme obligátnu večeru, jedna kapela odíde a nastúpi druhá.

Navôkol vyrastajú slivovicové hlúčky. Víno je síce zaplatené, ale treba okúsiť domácu. Je to mužská záležitosť: tu sa dojednávajú obchody, dohadzujú sa miesta, vybavujú sa školy, odporúčajú sa lekári, kupujú a predávajú sa marky, doláre, bony, vymieňajú sa tehly, tvárnice, brizolit, epoxid. Tonko pracuje na generálnom riaditeľstve cementární a nestíha si zapisovať.

Hviezdami večera sú jeden námestník ministra, hneď za ním prvoligový futbalista, potom prorektor košickej techniky a primár trnavskej nemocnice. Spoločne ohovárajú Karola Prosňanského, ktorý robí tajomníka v Považskej Bystrici a už druhý raz neprišiel na stretnutie. Ochutnávači sa kyvkajú s hlavami naklonenými k sebe a potľapkávajú sa po pleciach. „Mohol som zavolať televíziu,“ hovorí námestník ministra. „Tie dievky pekne tancovali. Mohol som. Ešte môžem, nie je až tak neskoro. Ale som si povedal – načo?“

Mimo konkurencie sú Marčekovci. Generál s čiernou páskou cez oko, kedysi zatvorený, potom rehabilitovaný a už dávno penzionovaný, a jeho dcéra Ruženka, herečka, ktorá päť minút pred polnocou zarecituje báseň podľa vlastného výberu.

Strýko síce nepatrí rovno medzi hviezdy, ale svieti dosť jasne na to, aby ho vyhľadávali. Roky pracoval s dôchodkami a každý rodák má doma aspoň jedného penzistu, ktorému by sa isto-iste dalo prilepšiť, keby sme tam niekoho mali... ale veď aj máme – Štefana...

„Ty si Martin,“ pristaví sa pri mne asi sedemnásťročné dievča s rozpálenými lícami. Má na sebe čarokrásne vyšívané šaty a tmavé oči jej šibalsky ihrajú. „Toto,“ ukazuje na svoje oblečenie, „sú svadobné... tvojej prababky. Však, ujo Štefan?“ Ale strýko je obsadený, dve tetky ho umárajú výpočtami dôchodkov a nevníma ju.

„Poď tancovať.“ Potiahne ma za ruku a o chvíľu sa vírime v čardášovom kole. Z rozhorúčeného tela vanie na mňa živočíšna radosť, rozkoš z pohybu, zo zážitku. Výska a jačí spolu s ostatnými, krepčí, až ide dlážka prasknúť. Potom príde valčík, tancuje so zaklonenou hlavou, a nakoniec zahrajú niečo neurčité, pomalé, pri čom mi povie, že je gymnazistkou v Trenčíne, obdivuje Ďura Kukuru, ktorý bol u nich na besede, a Stana Dančiaka, ktorý tam zas bol hrať futbal, a sama by chcela byť fotografkou. Cítim na hrudi i v ruke jej napätú pružnú kožu, myslím na to, čo všetko ju ešte čaká, a v duchu sa ju márne pokúšam umiestniť na jednom z výhonkov rodinného stromu, ktorého konárikom bola i moja prastará mať, a práve tieto šaty zobliekla onej noci, keď možno počala svojho prvorodeného, môjho starého otca. Zapla-vuje ma náhla neha.

„Vetvička,“ vravím jej, „pozývam ťa na cinzano.“

Vtom sa však odniekiaľ vynorí Gizka a berie ma so sebou. „Tu si...? Poď!“

Odvedie ma k stolu, kde sa na mňa z vari dvojmetrovej výšky usmieva zvláštna dvojica: plecnatý, na ježka ostrihaný mladík a jeho tenká partnerka.

„To je John a Mary, od Zrinských. Poď si s nimi pohovoriť, tu im nik nerozumie.“

Nečudo: aj mne trvá, kým aspoň čosi pochytím. John je námorníkom z povolania, slúžil aj u Peace Corps, pol roka bol vo Vietname. Mary je ošetrovateľkou, zoznámili sa v nemocnici, keď John dostal na lodi týfus. V Európe sú prvý raz, inak prešli celý svet. „It’s interesting here,“ hovorí Mary, „a communist country, and people have fun. Komunistická krajina, a ľudia sa dobre zabávajú.“

„Yes, very interesting,“ Johnovi sa trochu čká.

Nasleduje púť od stola k stolu. Robím tlmočníka, uvádzam krajanov do jednotlivých klanov. Držia sa za ruky a so všetkými si pripíjajú. Každý chce niečo počuť o Amerike i o tom, či sa im u nás páči. Keď ma omrzí omieľať to isté, vymýšľam si za jedných i za druhých.

„But in shops,“ konštatuje John, „it‘s nightmare.“ Mary ho krotí, ale on na to nedbá a vysvetľuje mi, že nedostal akýsi prístroj – vibrátor? evaporátor? exudátor? – proti poteniu čohosi. „Je to síce maličkosť,“ vysvetľuje mi, „ale život sa skladá z tisícok maličkostí.“ Možno sa ešte potí z toho Vietnamu.

Pri ďalšom kruhu sa postaví na stoličku desaťročný chlapec a spustí školskú riekanku: „Bobby has a little dog, such a pretty fellow, but his dog is made of wool, painted white and yellow.“

„White and yellow,“ prikyvuje John a posadí si chlapča na plecia. „Biela a žltá. To je vatikánska vlajka, vieš? Aj cyperská, you know?“

„And if you add green, a keď pridáš zelenú,“ dodáva Mary, „tak dostaneš írsku a indickú.“

„With blue circle in the middle – in case of India.“

Vyslovia to skoro jednohlasne a usmievajú sa, ani keby vyhrali v kvíze chladničku.

John a Mary mali zrejme príbuzne naladené vlny. Obišli sme vari dvadsať stolov, keď si namiesto prichystaného trúnku popýtali o kávu. Mala neočakávaný účinok: len čo ju vypili, obaja odpadli. Janko žuchol na zem náhle a rázne a hlavy rodákov vystreté smerom nahor k nemu razom klesli dolu ako figúrky v bábkovom divadle. Marienka sa zložila iba na stoličku, pomaly, opatrne a systematicky, ani keby skladala plachtu.

Zdalo sa mi, že prítomní sa potešili: opitý krajan – spokojný krajan, dobre mu je. Už ho treba iba odniesť, najprv sa zdalo, že to nebude také jednoduché, ale vysvitlo, že organizátori na takéto prípady pamätali: za bufetom bola malá miestnosť s dvoma pohovkami.

Hudba zahrala tuš a uviedla kvíz. Začal sa hádaním prezývok obyvateľov Zadanej, Lehoty, Tovamiec a Dačoviec. Každá rodina častejšieho mena mala svoju, inak by sa nerozoznali. Kvízmajster sa školil na Krajíčkovi. Strýkovho staršieho brata vraj prezývali Prípecný – „asi spával radšej pri peci ako pri žene v posteli, keď mal len štyri deti“. Aj potlesk bol televízny.

K strýkovi si prisadne akýsi ujčino. „Ako sa ti vodí, Števko?“

„Nesťažujem sa.“

„A Maruška?“

„Ale sváko,“ drgá ho Gizka, „veď teta Maruška už pred piatimi rokmi umreli.“

„Ach tak, umrela, umrela. No vidíš ju... Ale ty dobre vyzeráš, syn môj.“

Prešedivený syn – šesťdesiatnik – sa pousmeje a zaklope na drevo. „Chvalabohu, držím sa.“

„Drž sa, drž. Lebo mňa to už heno hore ťahá.“ A ukáže na povalu, ovešanú strapcami z krepového papiera, zlatými reťazami a girlandami.

Tancujem s Vetvičkinou sestrou. Prezrádza mi, že píše básne. „Dve mi už vyšli v Slovenke a jedna v Živote.“ Chce ísť na žurnalistiku.

Obe sestry spia u môjho krstného. V duchu počúvam ich tichučké nočné voňavé šuškanie a chichotanie, hodnotiace dnešný večer, ktoré sa pretiahne až do svitania, kým ich nezmôže spánok a nevlúdi im do snov Stana a Ďura.

Cestou k šatni natrafím na Johna: zúfalo hľadá záchod. Dovediem ho na miesto a pridám sa k nemu. „God, it’s fantastic,“ uľavuje si. „I think it‘s better than anything else. To je asi lepšie ako hocičo iné.“ Dodá a cvrkne si. „She loves him,“ žmurkne na mňa a kývne plecom za seba, kde odpočíva jeho štanglička.

Ako sa tak prizerám, pomyslím si, že má mať čo.

* * *

Alena priniesla na stôl tretí chod: kapra na šampiňónoch. Prvé dva zjedol zväčša strýko s bratrancom. Lauren nejedla ani nepila; poprosila iba o šálku čaju, ale i tá stála na stole takmer nedotknutá.

Čakali sme ju s bratrancom na stanici dobré dve hodiny. Vlaky z Prahy buď meškali, alebo vôbec neprichádzali, informačná kancelária bola nevedno prečo zatvorená, železničiari odpovedali vyhýbavo. Stáli sme striedavo na peróne a pred východom, kontrovali sme taxíky, prezerali poloprázdne električky. Lojzo mlčal a fajčil, mne zvieralo žalúdok. Američanky nebolo.

Napokon sme sa vrátili do strýkovho bytu. „Tak poďte,“ vítal nás s úsmevom, ktorý mu zmrzol na perách, keď zbadal, že sme sami. Práve sme dopíjali kávu, keď zazvonil telefón. Recepčný z hotela Carlton nás vyzval, aby sme si prišli vyzdvihnúť slečnu, ktorá u nich sedí, nechce sa ubytovať a je veľmi poblednutá.

Ledva sme sa zvítali, vysvitlo, že má hnačku.

Pri večeri vládlo ticho, až na chvíle, keď Laurene vyšla na záchod.

„Stále nerozumiem,“ ozval sa strýko a nenápadne si odgrgol, „čo to vlastne študuje.“

„Kunsthistóriu, etnografiu, politológiu – veď som vravel.“

„Dobre,“ bratranec si vymenil zlomené špáradlo, „ale – tri veci naraz? Jedno predsa musí byť hlavné.“

„Ide o to,“ zamýšľal sa strýko, „že čo s tým chce robiť, až skončí. Čo z nej bude?“

„Martin,“ zasiahla Alenka, „povedz jej, že to je diétne jedlo. Aspoň kúštik by si mohla zobrať. Možno je jej zle od hladu, istotne celou cestou nič nejedla.“

„Ozaj,“ pripomenul strýko, „ona vôbec nemá viac peňazí so sebou, alebo chce predbežne zameniť len tak málo? To sa jej opýtaj. Lebo keby išla do banky, je to pre ňu o-ve-ľa nevýhodnejšie. My jej môžeme ponúknuť...“

Ukázala sa vo dverách – bledozelená, v okuliaroch s ružovým rámom, s dlhými rozpustenými uhľovočiernymi vlasmi, skôr vyššia a molet, v čipkovanej polorozopnutej blúzke a natrhnutých nohaviciach, s franforcami nitiek, ktoré jej dopadali na nežensky veľké nohy. Kovové spony, mince a špirály ovešané okolo krku, pásu a zápästia, vydávali pri každom pohybe radostný cvengot, akoby ani nepatrili svojej zúboženej majiteľke.

„Please,“ ukazoval bratranec na kapra, „eat. It is good. You must hungry. Jedz. Je to dobré. Ty musíš hladná. You eat and not go... WC. Ty jesť a nejsť WC.“

Obrátila sa naňho a s úsmevom mnohonásobnej matky, ktorú čaká ďalší pôrod a vie, na čo sa má pripraviť. „Nie, ďakujem, naozaj ďakujem.“ A odkrojila si kúsoček ryby.

Vyzerala tak bezbranne a bezmocne, no ja som už vedel, že som sa bohužiaľ nemýlil a že sa mám na čo tešiť. Cestou k bratrancovi, keď jej bolo na chvíľočku trochu lepšie, vytiahla zo mňa, že študujem psychológiu a hneď spustila svoj dotazník. „Do you know...? Have you ever heard about...? Poznáš? Počul si niekedy o...?“ Bola to skôr náhodná zhoda okolností, že akurát to, na čo sa ma pýtala, som poznal, počul, videl. Po piatej otázke som ju prerušil a vymenoval zoznam kníh, filmov a tém, na ktoré by sa mohla pýtať. Ostala zarazená; nevedela, čo si má o tom myslieť. Sám neviem, prečo som sa tak kultúrne tváril; asi som sa pajedil, že s ňou musím byť. Potom som jej v kocke vysypal, čo mi asi chce povedať o sebe. Nevravela nič, iba pregĺgala a vyzerala von na neosvetlené sídliská. Nezdržal som sa. „They don’t have too much light there, but it’s very romantic. And they save energy, it’s clever, isn‘t it? Nemajú tam síce veľa svetla, ale je to veľmi romantické. A šetria energiu.“ Deklamoval som najstredoamerickejším prízvukom, aký som vedel zo seba vylúdiť. „Čo to má byť?“ pýtala sa celá vydesená. „Nič. Len ťa citujem, čo budeš hovoriť, až sa vrátiš domov.“

„Počuj,“ prišlo mi odrazu na um, „si si istá, že nie si tehotná?“

„Úplne.“ Po chvíli dodala: „A keby som bola?“

„Potom by si mala niečo zjesť, to je všetko. Inak je to, prirodzene, tvoja vec.“

„Och, Martin!“ Útrpnosť jej síce z úsmevu celkom nevymizla, ale akoby ju presvietila vzdialená spomienka na niečo príjemné. „Would you believe, that I am still a virgin? Veril by si, že som ešte panna?“

„Čo hovorí?“ vrtela sa Alena. „Sedíme tu ako tĺky.“

„Niečo s Virgíniou,“ usúdil bratranec. „Hoci ona je z Chicaga.“

„Vraví, že raz vo Virgínii jedla podobne pripravenú rybu,“ upresnil som ho.

Virgínia vstúpila do hry. „Ale to sú ohromné vzdialenosti!“ zvolal strýko a obrátil sa na Laurene po francúzsky: „Le grand distance!“

Nik zo spoločnosti neverí, povedal som jej, že by bola ešte pannou. Vyčítavo sa na mňa zahľadela: nemal som to preložiť.

„What does he do?“ Vyjavene pozerala na strýka, ktorý gestikuloval a rátal nahlas stovky či tisícky kilometrov: „Une, deux, trois...“

„Počíta, koľkých si asi mala.“

„Oh, stop him! It‘s horrible! To je strašné!“

„Oui, oui, c’est horrible,“ prikyvoval strýko horlivo, potešený náhlym dorozumením.

„Niečo jej pustíme,“ rozhodol sa Lojzo a podišiel ku gramofónu. „Opýtaj sa jej, na čo má chuť. Beat, jazz, folk songs?“

„Well...“ Laurene pokrčila plecami a znovu si odhryzla.

„Som ti vravela, že to bravčové mäso muselo byť pre ňu mastné,“ kvitovala jej apetít Alena.

„Do you know Glenn Miller?“ Lojzo sa obrátil na svoju neter s výrazom labužníka ponúkajúceho súkromnú nahrávku Carusa. Jej matka naozaj ešte mohla byť pannou, keď americká armáda vtiahla do Paríža s Glennom Millerom na vrchole slávy. Ale bratranca neodradili jej rozpaky.

„And Hammel? Poznáš Hammela?“

„To nemôže poznať,“ zahriakol ho strýko, ktorý sa z obálky platne dozvedel, že ide o Slováka.

„Prečo nie? Gotta tiež vonku poznajú. Gott‘s songs you know? Karel Gott,“ poklepával Lojzo po ďalšej platni, už trochu rozpálený vínom.

„God? You mean Jesus perhaps. There’s a lot of songs about Jesus in States now. He is quite a star. Asi máš na mysli Ježiša. To je dnes v Štátoch hviezda.“

Spoločnosť sa potešila, že Gott je aj v Amerike hviezda.

„Nemám jej zohriať ešte trochu polievky?“ opýtala sa Alena, povzbudená ubúdajúcou rybou. Lenže neter opäť vybehla von.

„Ajči, ty jej nič nedávaj,“ usúdil strýko. „Veď vidíš – čo zje, to hneď aj, prepytujem, vyserie. Škoda jedla. A zabaľ mi so sebou kúsok toho kapra.“

Laurene sa vrátila a rozprávala o svojej babke, strýkovej sestre a mojej tete Mariene. Chudučká ženička, ktorá tam žila od konca prvej vojny (odišla sa vydať za jedného z Bartekovcov, ktorého jej vybrala rodina, svojho budúceho nikdy predtým nevidela), už po tretí raz vystúpila z kolorovanej polstoročnej fotografie, a zakaždým v rovnakých čiernych šatách so zľahka naberanými rukávmi a bielučkým golierom i lemovaním, pozapínaných odhora nadol hlboko pod kolená, prišla na mesiac-dva „do kraja“, ako vravievala, a zase odišla, nezmenená na duši ani na tele, vždy priveľmi „červená“ pre väčšinu tamojších krajanov, zväčša konzervatívnych usadlíkov, ktorí váhali akurát medzi tým, či sú väčší netvori negri alebo červení, vždy priveľmi voľnomyšlienkárska a otvorená pre svojich tunajších rodákov, napchávajúcich sa klobásami, vybavených autami i okachličkovanými novými domami a zovretých presvedčením, že Marienu si raz pánboh nájde, azda na sklonku života – ani sa mi nechcelo veriť, že by tá ženička vôbec mohla umrieť, vyzerala stále rovnako, či už živá alebo na fotografiách, obklopená rozrastajúcim sa príbuzenstvom, večná matka rodu.

„Každý si ju váži, vlastne len vďaka nej sa všetci raz za čas zídeme,“ hovorila Laurene. „And I like babka very much, ja ju mám veľmi rada.“ Vyslovuje to „bhabkcha“ a ukazuje nám malý medailónik, čo od nej dostala na dvadsiate narodeniny.

U strýka na stole leží list od nej: „Mili bratu a šetci ostatni, srdečne vas šetkich zdravime ašetko dobre vam prajeme... Tak mi to pero tlsto piše, mosiš domišlat ide mito pismo jako vlete na sanoch, prestavam bit do toho pisana, jako som volakodi aj donovin dost pisala čil bito uš hadam ani nepočitali, prešla ta 80ka a ja som jakasi inakša, je zima velka aja ani ven už nevyjdem uš mi neda dichat, o 5 rokov budem jak tu budem jak tu ešče budem budem len na oštaru... Laurene birada abich snu ešče išla do kraju, aleto bolo moc čo vižadala od Bohunky, ale ešče sa nerozumie životu tak takto vravi ešče nevie že je život sami boj, ešče konči školy a Frank už skončel len čil mosi knihu pisat abi to mal čierne na bielem ten školski dokaz, a tak to ide natom svete, ačo bude ešče sneho neviem, a Laurene uš ma tieš 21 ro. už bimala mat naku buducnost predsebu šetko bere na lachko ale inač je fajin dobre sa uči len neviem kedy skonči ale šak je ešče mlada nech užije života, sam budeš poznať čil uš mosi bit uteba... Som suprimnu lasku Vaša Mariena.“

„A čo Watergate?“ prerušuje Lojzo chvíľu ticha. „To by som rád vedel, čo si o tom Američania myslia. Naši robili okolo toho poplach...“

Vtom strýko s hrôzou zbadá, že dávno minulo desať: treba ísť spať. Privoláme taxík a skutočné postoje obyvateľov Spojených štátov k afére storočia ostávajú pre nás zahmlené rúškom tajomstva, ak pravda nerátame Charlieho, zažiadaného za Bielym domom, ktorý mi vysvetľoval, že Amerika zase raz dala svetu lekciu z demokracie, pretože dostala najvyšších mužov v krajine pred súdnu stolicu...

* * *

Medzi Záluhami a Kútikmi, cestou do stredu mesta, je kus nezastavanej plochy. Práve tam musel taxikár zastaviť a zatiahnuť auto: opäť to na ňu prišlo.

„Choď až tam kus ďalej,“ ukazujem na lúku, ktorá sa vinie až k lesnému úbočiu, „neboj sa, nik tam nie je. Počkáme ťa trochu vyššie.“ Nešťastný pohľad jej zablúdi pod zadné okno, kde sa stelú akési noviny. „Na,“ podám jej ich, „utekaj.“

„Ste sa mohli aspoň opýtat,“ zavrčí taxikár, „ešte som ten Večerník nemal v ruke.“

„Vždy lepšie,“ konštatuje strýko, „než keby to urobila v aute.“

„To bych prosil!“ vyprskne muž od volantu. „Nepovím, kebych sa neponáhlal.“

Odhora z Kútikov sa približuje nákladiak so silnými reflektormi. Obzriem sa za Laurene, ďaleko nezašla, a keď auto vojde do zákruty, osvieti zohnutú postavu, otŕčajúcu do chladnej noci veľký biely zadok. Diskrétne sa odvrátime a taxikár hovorí:

„A Mária! Tá má rit jak buben, skoro sa mi nevešla do zrkátka.“

* * *

Strýka sme zložili doma a s Laurene som sa vybral k Hugovi.

„Kam ideme?“ pýta sa. Potme neviem odhadnúť, či je už načisto zmagorená, alebo skôr dočasne šťastná, že má na chvíľu pokoj s nespratným žalúdkom.

„K lekárovi.“

„Musí to byť? Nie som veľmi pri peniazoch.“

„Inak nezaspíš.“

„Mala by som sa umyť.“

„On ťa nebude prezerať.“

„On, Martin,“ má slzy na krajíčku, „fucken shit! Posraté hovno!“

„Zastavíme ho, neboj sa.“

* * *

„To svinstvo nech zahodí,“ oznámil Hugo, keď si prezeral západonemecký liek, čo mala Laurene v kabelke. Obrátil sa k nej so škatuľkou piluliek v ruke: „Nehmen Sie jetzt zwei und dann jede vierte Stunde, immer zwei.“

„Ona nevie po nemecky.“

„Nevravel si, že tam bola dva mesiace?“

„To hej, ale nemecky sa veľmi nenaučila. Ohurovala tam nejakého synovca či čo.“

Z izby vykukne Naďa, prekrásny, výstavný exemplár ženy: ani v čínskom župane nezabúda na make-up. Znútra zaznieva magická psychedelická hudba.

„To je Doddy Punch!“ vykríkne Laurene.

„Yes. Take the pills. Vezmi si tie prášky.“

Laurene chodí po izbe, obzerá knihy a platne. Naďa ma hostí Hugovou whisky z jeho nevysychajúcich zásob, bavím sa s ňou o deťoch a o Lýre, a začínam sa obávať, že Američanka vážne ohrozí moje metódy a techniky, ktoré ležia roztvorené na stole.

„Majú pekné plagáty na záchode,“ hovorí Laurene a odstrkuje veľkého bieleho čuvača, ktorý zasvietil v záhrade a oprel sa jej o prsia.

Spúšťame sa dolu Hlbokou a Laurene mi približuje svoju vlasť.

„Vlani som bola prachatá, mala som úväzok v Party Service. Poznáš to? Majú tam zoznamy možných hosťov, available guests, a keď niekto robí oslavu, zavolá tam a povie, koľko ľudí chce a akých. My sme ich potom obosielali. Vážený pane alebo slečna, dovoľujeme si Vám oznámiť, že pán tenaten by vás rád privítal dňa tohoatoho na svojej party, začiatok 18.15, koniec 20.30 – to sa vždy presne dodržiavalo, zaznel gong, hneď potom sa všetci rozpŕchli, bez ohľadu na to, ako a či sa vôbec bavili. Teda nejako extra zábavné to nebolo. Hostí bývalo najmenej štyridsať-päťdesiat, niekedy aj viac, sto, dvesto. Vtedy sa prenajme klub alebo hotel. Každému tam pripnú ceduľku s menom, a keď to vypukne, začne sa kolobeh, chodí sa od jedného k druhému, postojí sa pár minút, prehodí sa niekoľko slov a ide sa ďalej. Bola to fuška, každému bolo treba napísať osobitný list, nesmelo sa to xeroxovať. Keby ma neboli vyrazili, sama by som s tým praštila.“

„Čo si vyviedla?“

„Mali sme tam evidenčnú kartotéku: meno, pohlavie, vek, rasa, zamestnanie, postavenie, dokonca aj výšku a váhu, proste všetko, vrátane hobby. Niektorých účastníkov sme mali stabilných – korešpondentky, pisárky, študentov, asistentov, ľudí z obchodu, brali to ako príležitosť na spoločenskú konverzáciu, a ešte to mali aj platené. Raz nás oslovil nejaký Lears, prisťahoval sa z Juhu a vydával dcéru. Svadby boli vzácne, tie sme takmer nerobili, ľudia tam predsa len zvykli pozývať svojich, ale tu išlo o veľký biznis, on sa chcel ukázať, tristo dvadsať ľudí. No a ja som im poslala šesť černochov, končili medicínu, z jedného krúžku, občas pre nás robili, samí slušní chlapci. Lenže ona si brala nejakého fanatika z Missouri, a keď ich tam jeho rodina zbadala, totálne stvrdla, a bolo po nálade. Nevyhodili ich, to sa v Illinois dosť dobre nedá, ale škrípali zubami celých päť hodín. Na druhé ráno k nám vrazil jej otec, zadychčaný, červený ako býk, pena na pysku, chytal šéfa za golier a reval, že to je škandál, to mu zaplatíme, to nás príde draho, lebo vraj oni chcú opakovať svadbu... takže ma vykopli.“

Dovediem Laurene k strýkovi, a keď sa doterigám domov, žena v izbe demonštratívne zhasne svetlo – aby som vedel, že vie, ako neskoro som prišiel.

* * *

Druhý deň preležala v posteli. Volal som Igorovi, či nevie o nejakom programe.

„Dnes je tu chicagská filharmónia.“

„To nie je možné. Vôbec som o tom nevedel.“

„Ani si nemohol. Akosi sa o nich nepísalo. Ale plníme kultúrnu dohodu...“

„Fajn. Vezmeš ju?“

„Ešte si mi nepovedal koho.“

„Američanku. Dokonca z Chicaga.“

„Živú?“ Igor neskrýval záujem. Kým bol trochu mladší, zvykol vyhlasovať, že na rozdiel od nás sa buď neožení, alebo keď, tak s cudzinkou.

„Veľmi som spokojný, starý.“

Pred dvoma rokmi však za ním prišla jeho holandská priateľka; bývala u neho desať dní, ale hlava ho z nej bolela ešte mesiac. „Ja som dostal normálnu neurózu. Nielenže sa neožením s Holanďankou, ale neožením sa vôbec. Stále niečo chcela. Dva dni sme hrali štvorručne na klavíri. Potom varila a nútila ma to jesť. Keď čítala, citovala mi z knihy. To je hrozné obmedzovanie, také manželstvo, ako to môžete vydržať?“

„Prídeš si po ňu, alebo ju pošlem za tebou?“

„Pošli, pošli. Pokiaľ to nie je Dánka...“

Holanďanka – to ešte nebolo to najhoršie. Vlani na Silvestra chytil nepríjemnú chorobu od Inge, ktorá sa zastavila u nejakých príbuzných. („Cestou do Budapešti... a ja som to od nej dostal.“)

„Daj na ňu pozor.“

„Neboj sa, už som opatrný. Nie je veľmi vysoká?“ Igor nemeria priveľa.

„Vysoká, plnoštíhla, okuliarnatá. Však uvidíš. Opatrne s ňou, včera ešte mala hnačku, neviem, či je už v poriadku.“

Bola.

Ale pilulku vzala až poobede, ako mi prezradila – nedôvera ešte pracovala. Napokon zvíťazil pud sebazáchovy: pochopila, že musí vyskúšať všetko.

Zavolala o pol jednej v noci. Sedel som nad knihami.

„Už mi je lepšie. Zaplatil si tomu tvojmu... lekárovi?“

„Tu sa to nerobí. Okrem toho, je to môj priateľ.“

„On je študent?“

„Normálny lekár, s atestáciou, v štátnej nemocnici.“

„Rada by som sa mu poďakovala.“

„Možno tam ešte pôjdeme. Jeho mama bola u vás v lete, tri mesiace.“

„How did she like it there?“

„Veď sa jej opýtaš. Rozprávala všelijaké horory...“

„Martin?“

„Hm?“

„You hate America?“

„Prečo?“

„Neviem, tu v Európe veľa ľudí Ameriku neznáša.“

„Tak seď doma, ak ti to prekáža.“

„Myslím, že v mojom veku... mladí ľudia... by mali cestovať a spoznávať... iné krajiny.“

„Čo si spoznala v Nemecku?“

„Sú stále hlboko ponorení v autoritárstve.“

„To spoznal Adorno, a to bol Nemec. Mňa zaujíma názor Laurene Sobellovej.“

„Jedného fajn chlapca.“

„Miluješ ho?“

„Ešte neviem, zatiaľ sme spolu iba spali...“

„Nevravela si náhodou, že si panna?“

„Well... yes. Svojím spôsobom. Chcem povedať, že psychicky som ešte panna... Martin?“

„Hm.“

„Nevyrušujem ťa?“

„Ani nie.“

„Myslela som, že už budeš spať.“

„Učím sa.“

„Tak ja už radšej končím.“

„Veď sa uvidíme.“

„Martin... nie si frustrovaný z toľkého učenia?“

„Možno.“

„Nechceš sem prísť? Vieš, prejsť sa a tak. Ten koncert bol fantastický, nikdy som ich doma nepočula. Už som kúpila aj fľašu vína, keď mi je lepšie. Totiž už som aj polovicu vypila.“

„Bohunka písala, že si abstinentka.“

„Nemci sú strašní škrobi... Strýko mi zamenil, mám teraz pár korún.“

„Odložme to, lebo vyletím zo skúšky ako ty z Party Service.“

„Tvoja žena... spí?“

„Dúfam.“

„Teším sa, že sa s ňou zoznámim. Pozdravuj ju odo mňa, prosím ťa.“

„Musím ju kvôli tomu zobudiť?“

„Ach, to nie... Tak dobrú noc.“

„Aj tebe.“

Nemusel som ju budiť: čoskoro sa ozvali kroky. „Niekto volal?“

„Laurene.“

„Myslela som, že sa učíš.“

„Veď sa aj.“

„Vidím – anglickú konverzáciu.“

„Americkú, ak už.“

Nohy vydali známy šúchavý pohyb. „Nemáš cigaretu?“

„Nechceš si ísť radšej ľahnúť?“

„Počkám na teba.“

„Mám robotu.“

„Počula som.“

„Nezapáraj. Ja som ju sem nepozval. Vieš, že to robím kvôli strýkovi.“

Pohladkala sa po krku a pretiahla sa: „Ale celkom ochotne, zdá sa.“ Vyfúkla dym modrými oblúčikmi: „Veď povedz, ak chceš byť s ňou sám. Môžem spať u mamy.“

„Prečo?“

„Čo ja viem prečo. Ty si celý hr-hr.“

„Azda si nemyslíš...“

„Už ste sa aj bozkávali? Aká je?“

„Choď si ľahnúť.“

„Tak mi povedz...“

„Nebuď perverzná, veď mi je to rodina. Okrem toho, ja sa ťa tiež nevypytujem na toho tvojho Švéda. A ten ti nebol príbuzný.“

„Mňa sa nemáš na čo. Kedy ideš do Ameriky?“

Vzdychol som si a pred očami sa mi vynorila psychická panna.

„Všetko sa dá vybaviť, keď má človek pred sebou cieľ.“

„Nedáš pokoj?“

„Tak poď spať, keď si ma už zobudil. Zajtra sa to doučíš.“

Zahasí cigaretu a ja zhasnem svetlo. Vidina skúšky sa čoraz väčšmi vzďaľuje.

* * *

Laurene sa udomácnila.

Kostoly a výstavy, antikvariáty a úľuvy obehala za tri dni a čoskoro nemala cez deň čo robiť. Vždy sa k niekomu pridala. Zdena sa s ňou nakoniec celkom zhodla, a keď bol syn týždeň chorý, vysedúvala u nás, hrala sa s ním a skúšala si všetky ženine šaty. Poobede chodievala k Tiborovi do ateliéru, kde sa povaľovali rozrobené kostýmy a scéna chystaná na premiéru Woyzecka. S Lacom bola v cigánskej osade, kde nakrúcali zábery pre nejaký film. Za ďalšími tromi chodila rovno do práce. Všade si nosila so sebou pletenie a všade plietla.

„Čo to bude?“ pýtam sa jej.

„Ešte neviem. Asi čapica. A možno nič.“

„Tu dostať celkom slušné čiapky.“

„To je niečo iné, táto bude hand made, ručne zhotovená. Personal product, osobný výrobok – you know what I mean? Veľa mojich priateľov sa dnes takto zabáva.“

„Nemôžu si inak zarobiť?“

„Tu nejde o zárobok, ty idiot.“

„Opýtať sa môžem, nie...?“

„Bezprostredné uspokojenie, rozumieš. Človeku vznikajú krásne veci rovno pred očami. Potom ich prípadne rozpletie.“

„Človeku? To hádam robia iba dievčatá.“

„Práveže muži – príležitosť na meditáciu. Dievčatá... dievčatá sú iné.“

U Milana jej to trochu trvalo, kým sa prepracovala dnu. Ohlásila sa tesne po tom, ako mi začal vysvetľovať analýzu rozptylu pri viacnásobnej štatistickej korelácii. „Je tu nejaký muž v uniforme s pištoľou,“ telefonovala z vrátnice.

„Chce ťa uniesť?“

„Nie, ale nechce ma pustiť hore.“

Nakoniec to Milan nejako zariadil, robil v podniku hlavného programátora. Sedela v kresle a plietla, kým sme sa my morili s výpočtami.

„Kto je to?“ opýtal sa ho šéf na chodbe.

„Priateľ.“

„Ale to dievča.“

„Jedna súdružka z Ameriky.“

„Z úesá? A čo tu robí?“

„Však vidíte – pletie.“

„Pletie? A čo?“

„Ona pletie len tak, aby plietla. Väčšinou to potom zase rozpára.“

„A čo robí inak... myslím okrem pletenia.“

„Občas aj háčkuje, ale veľmi jej to nejde.“

„Vedia o nej na ózetvé?“ To bolo oddelenie zvláštnych úloh.

„Pravdaže. Kopecká vravela, že by chcela šál, ale štrikovaný.“

„Hauner, ste grobian. Nieže ju pustíte k počítaču.“

Laurene vykukne z dverí, podíde k mužovi a priloží mu pletenec na ľavé ucho.

„Je to trochu krivé,“ usmeje sa ospravedlňujúco. Šéf zuteká.

„Čo mu je?“ pýta sa Laurene nechápavo.

„Nič. Neznáša vlnu. Má z toho ekzémy.“

* * *

„Tato,“ pýta sa ma Matúš večer, keď ho ukladám, „ja budem vyšší ako ty?“

„Asi hej.“

„Prečo?“

„Dnes sú všetci mladí vyšší, tak vôbec.“

„Ja viem,“ pridá sa Katka. „Predtým boli ľudia menší a zhrbení ako opice, potom zmúdreli a stali sa z nich ľudia. Súdružka vravela. Pred desaťtisíc rokmi. To by nebolo nič príjemné, narodiť sa vtedy.“

„Pred desaťtisíc rokmi?“ Matúšovi to nejde do hlavy. „A v Amerike sú vysokí ľudia?“

„Neviem, nebol som tam.“

„Tak tam choď a zisti to.“

„A prečo je Laurene taká tučná? Tam sú všetky také?“ zaujíma sa ďalej Matúš.

„Ona nie je tučná,“ oponuje dcéra.

„No možno nie je tučná, ale má veľké tie... bobule.“ A ukáže aké.

Deti sa drgajú a štuchajú, ledva zadržiavajú smiech, tušia dačo zahmlené, zakázané, tabuizované. Katka sa pošmykne, spadne a zhodí vázu.

Vojde Zdena. „Čo to tu stvárate? Povedala som zhasnúť a spať!“

„Mama, pozri!“ Matúš, ktorý už viackrát podrobne preštudoval každý telesný detail celej rodiny, vyskočí na posteľ, nafúkne líca a rukami opíše pred hrudným košom dva poloblúky, najväčšie, aké dokáže.

„To si ešte nevidela. To ty nemáš. A-me-ric-ké cec-ky!“

Je takmer polnoc, rozbolí ma hlava zo štatistiky, idem sa prejsť.

Po polhodine nehlučne vojdem do Tiborovho ateliéru. Nazriem cez presklené dvere: v nepravidelnom ovále leží na zemi asi dvanásť ľudí, Laurene je uprostred. „Uvoľnite sa,“ hovorí, „uvoľnite sa väčšmi. Nemyslite na neúspechy a nezdary. Sústreďte sa na vzájomné pozitívne vibrácie. Rozmýšľajte, čo dobrého ste jeden druhému urobili. Now try to feel it, very deep. Precíťte to, hlboko to precíťte. Musíte mať z toho zážitok. Ešte viac. Všetko je to otázka klímy. Ide o pozitívny náboj. Ivan, ty si vedľa. Ešte niekto je mimo, je vonku. Cítim to. Tu a teraz. Dotknite sa končekmi prstov.“

Opatrne vyjdem a na chodbe vrazím do tenkého mladíka s bradou väčšou ako tvár. „Už začali?“ Mihalnice sa mu rýchlo privierajú, akoby nimi písal na stroji alebo vyťukával morzeovku. „S čím?“ Zatvorí oči, mihalnice stisnú tabulátor, a keď ich znovu otvorí, mykne ústami: „Také že... Sensitivity training. Výcvik citlivosti. Vnímavosť a tak. Tá Tiborova Američanka.“

Vonku odrazu sneží. Keď sa vrátim domov, som pokrytý bielym páperím.

* * *

Laurene zachutilo víno. Na Radlinského je celkom sympatická viecha, totiž už nie je, ale vtedy ešte bola.

„Obdivujem Franka,“ vyhlási Laurene. „Takého brata každý nemá.“

Spomenul som si, že takmer pred dvadsiatimi rokmi som si s ním začas vymieňal známky, keď ma už strýko donútil korešpondovať.

„Momentálne je v Mexiku,“ hovorí zamyslene. „Raz ma tam vezme.“

„Čo tam vlastne robí?“

„On je etnograf, vegetarián a humanista.“

Pri vedľajšom stole sa rozvíja hlučná debata.

„Choď mi do kelu,“ rozohňuje sa počerný mladík. „Kde je Dukla, tam im to ide. Lebo ich kefujú. Tam sú záklaďáci, od rána do večera sú na ihrisku, žádný výcvik, nič. Potom hrajú jak diví. Dám krk na to, že postúpá. Lebo on ví, že ket nezahrá, tak ho pokefujú a pójde do riti aj s plnou polnou.“

„No kurva,“ pridá sa sused. „Ale slovanisti sú zasrani, rozumieš, veľkí frajeri, no kto im čo urobí, keď na to serú, povedz mi kto?! Urobíš im ty niečo? Alebo ja? Hovno im kto urobí. Akurát dostanú o pár korún menej.“

„Švehlík je tiež pekný sráč, ale toho Masného by som nékedy podrezal, počuješ, normálne by som ho zarezal, chuja. On, hovado, fintuje, motá sa k tej bráne, až sa k nej domotá a z desátich metrov trafí matkinu riť. Já bych ho najradčej zaškrtil.“

„Mal smolu.“ Z mladíka v koženej bunde sa vykľuje utajený Masného stúpenec.

„Choď dopekla!“ oborili sa naňho ostatní a navzájom sa prekrikovali. „Hovno mal, a né pech! Lebo je to fešák posratý, jak celý Slovan, móžu to zabalit, sráči!“

„Houno, khurva, phosraty,“ usmieva sa Laurene, ktorá už čo-to z rodného jazyka svojej babky pochytila.

„Yes,“ prikyvujem a oplácam jej úsmev. „Etnograf, vegetarián, humanista.“

* * *

Laurene doniesla kopu časopisov, obrázkových, spoločenských, odborných. Alena prezerá módy, strýko recepty, bratranec ako zvyčajne lúšti inzeráty, ja sedím so slovníkom v ruke a pokúšam sa prekladať.

„Čo je to tu?“ ukazuje Lojzo na zadné stránky hrubého časopisu.

Sú tam vedľa seba dva inzeráty: jeden pod nadpisom „Wordsmiths“, druhý „Dissertations“. Ide o celkom osobitné služby.

„Ponúkajú tu, že za niekoho niečo napíšu, čokoľvek si objedná. Wordsmiths – to sú doslova kováči slova. Zadajte tému a my vám ju napíšeme. All subjects. Seminárky, diplomovky, štúdie, správy, referáty. Ten druhý uvádza aj doktorské práce, dizertácie, knihy. Všetko za primerané, rozumné ceny. Osobný štýl, ,personalized‘, šitý na mieru. Dôverné. Profesionálny tím.“

„Tam by si tuším ľahšie dorobil školu,“ konštatuje strýko a upozorňuje: „Tu je niečo s artičokami, celkom vábne to vyzerá. Ja ti to tu začiarknem.“

„Vystrihni to,“ hovorí bratranec. „Ona to už nebude ťahať domov. Aj ja som tu vyšklbol jednu stránku, to by ma zaujímalo, trochu s Ferom záhradkárčime.“

Na farebnom obrázku sa plnej nádhere skvie americká vlajka. „Práve teraz,“ bubnuje reklama, „pri dvojstom výročí USA, prichádza veda s najveľkolepejším úspechom: kvety, ktoré za niekoľko týždňov vyrastú do podoby živej americkej zástavy. Špeciálne dopestované, vedecky zušľachtené semená... Zázračne predsiata, biologicky upravená podložka do vašej záhrady... Vaši susedia nebudú veriť vlastným očiam! Obrovská živá zástava vo veľkosti 1,5 m krát 2,5 m, ktorá vypučí do červených, bielych a modrých kvetov...“

„Fero by bol riadne vyhúkaný, čo povieš. Nemohla by to Laurene obstarať?“

„Tohto roku už od nich nikto nepríde. Ozaj,“ obráti sa strýko na mňa, „nehovorila ti, ako dlho tu chce ešte ostať?“

„Neviem, zatiaľ ma iba poprosila o príručku slovenskej konverzácie. Ale keby ti zavadzala, môžeme ju presťahovať k Lacovi alebo Tiborovi.“

„To si nemôžeme lajsnúť, prosím ťa, jak by to vypadalo...!“ Keď je strýko Štefan rozčúlený, strúha bohemizmy. „Keď sa to tak vezme, u Bohunky bola podstatne dlhšie.“

„Nehovor vopred,“ pošteklím ho a dokončím inzerát: „Polejete len raz za sedem dní, a dostanete nádhernú kvitnúcu americkú zástavu, až sa okoloidúce autá budú zastavovať, aby si ju mohli vyfotografovať... Poloprázdne sklady, lavíny objednávok, objednávajte ihneď, jedna stojí 5 dolárov, dve 8,95, tri 11,95, šesť 17,59.“

„Na jednu-dve by sme zohnali,“ špekuluje Lojzo.

„Aj na desať,“ ubezpečuje ho strýko. „Ale kam to chceš preboha dať?“

„Hovorím ti, Ferovi do záhrady.“

„Lojzi, to môže vidieť plno ľudí, ešte to niekto pichne,“ ozve sa Alenka.

„Sprostosť, to je od cesty, tam sú len samí záhradkári. A potom – dovoľ, ja si predsa môžem na svojom pozemku robiť, čo chcem!“

„Tak vám to niekto ukradne, ak sú to naozaj pekné kvety.“

„Keď ukradne, tak bude vlajka v hajzli. Ale bol by to gól...“

S Ferom Kyselicom sa bratranec priatelí už štvrť storočia. Raz sa skoro rozišli, kvôli Lojzovej prvej žene Pavle. „Vieš,“ rozprával mi, „my sme si to raz skúsili vo štvorici, len tak zo srandy, rozumieš. Fero, jeho žena, Pavlína a ja. Fajn sme sa napili a išlo sa na vec. Keď to robia v Amerike, prečo by sme to nemohli skúsiť aj my? Ferova žena najprv špiritizovala, ona je taká citlivka, robí niekde v knižnici. Potom sa ale ožrala a už to išlo. Ja som bol s ňou v jednej izbe, Pavla s Ferom vo vedľajšej. Bolo to... čo ja viem, nič zvláštne, nejako to šlo narýchlo. No lenže ona, teda Pavla, v tom potom s Ferom pokračovala, takže som sa s ňou musel rozviesť. S Ferom sme si to neskôr vyjasnili, to už som bol rozvedený, a boli sme si kvit.“

Rozprúdi sa diskusia o tom, čo kto má právo sadiť vo svojej záhrade. Lojzo mi pchá ďalšie inzeráty.

Onedlho mám skúšku, cez deň som v práci, ostávajú mi iba večery. Ale keď poviem, že nemám čas, že sa musím učiť, Lojzo mi neopraví magnetofón a strýko sa začuduje, prečo potom debatujem celé hodiny s Laurene, a bude mať pravdu. Vlastne nie celkom, pretože som sa s ňou zhováral a počúval ju iba na pol ucha a na pol úst: v skutočnosti som si bol partnerom rozhovoru ja sám. Laurene bola iba katalyzátorom, pomocou ktorého sa mi prítomnosť zlúčila s minulosťou do neobyčajne stabilnej zmesi a nútila ma o všeličom premýšľať, klásť si otázky, na ktoré som chcel zabudnúť: o Zdene, o škole, o svojom plytkom všadebolstve, nezakotvenosti, o zmysle a nezmysle toho všetkého. Otázky, na ktoré som v rámci terapie – a terapia predpisovala nevŕtať sa v minulosti – neodpovedal, otázky o mne: bolo mi z toho nanič, najmä večer, keď som ostal sám, a všetko sa mi vracalo. Bolo to tak: Laurene mi narušovala terapiu.

Pravda, bratranec so strýkom nič netušia o nijakej terapii, a tak mi neostáva nič iné, ako prekladať jeden text bizarnejší od druhého, ako si legálne nakradnúť bohatstvo, ako obchádzať zákony, ako dostať všetko zadarmo, ako neplatiť dane, a vôbec, ako ľahko prísť k veľkým peniazom, trápim sa, mordujem, lúštim, až napokon nevládzem a módy s receptmi si beriem na domácu úlohu.

Vo dverách sa bratranec obráti na svojho otca: „Požičaj mi, prosím ťa, stovku do pondelka.“

* * *

Laurene si kúpila kroj a je v ňom nemožná. Keď jej to poviem, rozreve sa. Potom ju to prejde, sedíme u nás doma, pijeme tuhý himalájsky čaj. Je hlboká noc, deti dávno spia, vedľa v posteli sa prevaľuje Zdena, ktorá s nami vypila dve šálky a teraz nemôže zaspať. Laurene zabára bosé prsty do kresla a dobiedza, ako je to s mojou vierou v Boha.

„Je to také dôležité?“ pýtam sa.

„Človek musí vedieť, či v niečo verí.“ Vytrčí nohu do vzduchu a rozleje čaj.

„Nemáš ty predka nejakého kazateľa?“

Zjaví sa Zdena. „Vy ešte sedíte?“ Odmieta cigaretu, je prefajčená. „O čom sa to bavíte?“

„O Bohu.“

„O pol tretej ráno?“ Potom dodá: „Ja som luteránka.“

„What’s luteranka?“ chce vedieť Laurene.

„A protestant.“

„Are you a protestant too? Aj ty si protestant?“

„Mňa vo štvrtej triede vypísali z náboženstva. Mal som desať rokov...“

„Tu je veľa veriacich,“ hovorí Zdena. „Katolíkov. V Čechách menej. Ale sa to zakazovalo.“

„What does she say? Čo vraví?“

„Religion has been forbidden here, she means.“

„Vy ste úžasní!“ vybuchne odrazu Laurene. „Zakazovalo, zakazovalo! No a čo?! To sa mám hneď posrať, keď sa niečo zakazuje? Celá vaša história, ako mi to Laco rozprával, to je len samé zakazovalo, nedalo sa, nemohli sme. Where is any underground here?!? In any country there is an underground, I know that, I’ve read about it. And here? Just fucking forbidden!“

„Čo jej je?“ zívne Zdena.

„Rozčuľuje sa. Vraj tu nie je žiadny underground.“

„Čo je to underground? Aspoň mi niečo prelož, keď tu už musím sedieť.“

„Nemusíš.“

„Vidíš, že nemôžem spať, keď si do mňa nalial ten čaj.“

„Underground je podzemné hnutie v USA. Ilegálna činnosť, študentské spolky, filmy, knihy, protesty a tak.“

„Pornografia?“

„Možno aj to, všetko, čo nie je oficiálne, čo sa zakazuje. Aspoň ona to tak chápe.“

„What are you talking about? O čom to hovoríte? Why do you mention pornography? Prečo spomínate pornografiu? Viete vôbec, čo mám na mysli?!“ zlostí sa Laurene.

„Jasné, že vieme,“ uškrnie sa Zdena a potom vyprskne do škodoradostného úškľabku. „Pcha! Je tu underground, čo by nebol. And he – a on,“ – ukáže prstom na mňa – „he is the leader! On je vodca. Však, tatuško?“

* * *

Laurene zdrhla začiatkom februára, ani sa poriadne nerozlúčila. Skúšku som našťastie urobil. V apríli som bol v Prahe u matkinej sestry, tety Oliny. Strýko s ňou telefonoval, vraj sa Laurene zastavila aj u nej. Býva na Kampe, má psa Mučka, je prostoreká, milujem ju a ona mňa tiež. Syn Miroslav jej zmizol v štyridsiatom ôsmom do Austrálie. Roky o ňom nemala správy, ale vytrvalo sa zaňho modlila, až sa jej v šesťdesiatom druhom ozval.

„Voni ho tam snad chudáka zavřeli nebo co. To víš, von mi to nenapsal, to jsou jen takový moje dohady. Na tom přece nesejde, hlavně, že je živej. Koukej,“ ukazovala mi fotografie, „tady je Mirek se ženuškou a dvěma klukama.“ Kým ich stačím patrične poobdivovať, už mi podáva ďalšie. „To byla jeho první, Mary, Mařenka. Zlatá holka. A hezká, viď že jo? Tady je druhá, teď ani nevím, jak se jmenuje, říkal jí můj drahoušek. No musela to bejt divoška, podle tý fotky. Má s ní dcerušku, Žakelinu.“ Dievčatku na snímke nevidieť hlavu, pretože ukázala fotografovi holý zadoček. „No a tady je třetí. Zaplaťpánbů, s tou nemá žádný. Tak si to představ, kluk jeden mizerná, črtnáct let jako by se po něm země slehla, a najednou takhle. Je toho na mě moc...“ Utrie si slzy a pokračuje. „Von je blázen, proto říkám, že jsem ráda, když s tou třetí nemaj děti. Už se s ní totiž rozved... Teď chodí s ňákou Christ, prej mamčo, až se budem brát, pošlem ti foto natotata.“

Tetina dcéra, moja sesternica Jitka, bola baletka a tiež mala pestrý osud. Napokon sa šťastne vydala, do Holandska, za staršieho solídneho lodiara. Mala štyridsaťdva, keď prvý raz rodila. „Jitka přece věděla, do čeho de – tak co jí Slávka do toho pořád kafrá? Von je Beny přece hrozně hodnej. Udělal by pro ní všechno, a pro mne taky.“ Medzi to „všechno“ patrili každoročné niekoľkotýždňové tetkine pobyty v Amsterdame a pozvania na Riviéru, na Kanárske či Seychelské ostrovy, podľa toho, kam sa chystali na dovolenku. Teta však tvrdošijne odmietala. „Já tam s nima byla jenom jednou a mám toho plný zuby. To je samý hogo-fogo, člověk aby se pořád ohlížel, jestli snad něco neskopal. A ten hic! Člověče, já z toho dostala chřipajznu. Von Beny asi zuřil, že jsem jim překazila dovolenou, ale copak já za to můžu? Já se za tím nehoním. Tady se mi baby divěj, znáš to, každá by si přerazila hnáty, kdyby se tam mohla zdarma dostat, prý pani Olinko, co že jste tam nejela? Copak já vo to stojím? Mně může bejt veškerá Riviéra ukradená, mně je doma nejlíp. Já se vodsuď nehnu, tady je klid, vemu Mučka na procházku, sednu si v parku na lavičku, tady na Kampě je přece takový andělský ticho.“

Pred vojnou bola šatnárkou v Repre, potom sa pretĺkala, ako sa dalo. Donedávna robila upratovačku v nemocnici, opuchli jej z toho nohy. „Dřív to bylo horší, to jsem škudlila, z těch pár stovek by člověk jinak nevyšel. Když je ženská stará jako já, tak je s ní potíž. Teďkonc mi Jitka posílá, nemůžu na ni dopustit, na šmudlu. Baby pořád lozej, nedovedeš si představit, jaký jsou ženský závistlivý. Posledně taky, když tady byla ta vaše Lórin.“

Teta ma hostí šunkou, koláčmi a čajom. Večer sedíme v izbe, kachle príjemne hrejú, vykladá mi karty. Veští len najbližším, aj to musí mať svoj deň a náladu. „Vona má jméno jak papoušek, ale nevypadá na to. Prej jí sem strejda Štefan poslal. Tady ti de ňákej dopis, hele, to bude soud nebo ňáký řízení. Vedle je nepřítel. Střez se známého, jež se tváří mile. No to snad víš i beze mne. Máš tu ale taky naději. No je to tak napůl. Tak si to ještě přelož. Jó, Lórin. Člověče, to byl malér... Vona česky neuměla, já anglicky taky ne, domlouvali jsme se rukama-nohama, což vo to, to by ještě šlo. Poslyš, neni vona ňáká divná? Teď tady máš posla do domu. Hleďme, děťátko, snad nechcete třetí? Co dělá Zdena? Žes už pohnul s tou školou, to víš, taková nóbl rodina... To je smrt, ale z toho si nic nedělej, de to zvenčí, když tam máš taky toho posla. A zde je srdce. Někde nablízku máš duši, jenž tě miluje. Kdo to je, to ti už neřeknu. Snad Zdena, třeba děti, možná ňáká jiná, no a kdyby nikdo, je tady přece strejček, ten vás má všechny rád. Jo, to srdce může jít taky na Zdenu, tak si dej bacha. Zamíchej si to potřetí. Neteřka tady byla tři dny, do jedenácti spala, pak se navobědvala, já udělala vosum řízků, v neděli zvu Vaška s Jiřinou, no a Lórinka jich zbaštila pět. Večer nikam nechodila – nač tady vůbec byla? Vona si snad ani Prahu neprohlídla. Pořád ležela v posteli, něco četla, nebo hleděla doblba. A jak se voblíká! Tak ukaž. A jeje, to je špatný, teď se to ňák sešlo. Zase ten soud, jako bys měl mít nepříjemnosti. Tady je zrada, tu kartu moc nerada vidím. A ještě k tomu nemoc. Přelož si to ještě jednou, ale nemíchej, to se nesmí, jednom si to přelož. Snad ti přijde Boží voko, to by tě zachránilo. Ta je moje nejdražší, vždycky pomůže. Jak nad tebou bdí Boží voko, nic se ti nemůže stát. Předloni jsem vyložila Fanušce, holka řvala, Ládíček šel pod nůž. Velikou naději mu nedávali, prej to je rakovina. Vyšlo jí Boží voko, tak povídám, prdlajz, děvče, máš to dobrý, a Ládík dnes běhá jako zajíc, byl to jenom vřed. Fanuš mi to vod tý doby nemůže zapomenout, sehnala mi brikety, nosí mi cukroví, ty vdolky jsou taky vod ní. No dej to sem. Tedy to její voblečení. Vona jak udělala pár kroků, jako bych slyšela orloj. Dej mi s tím pokoj...! Ani hezká není, ledaže ty prsa má naditý, některejm mužskejm se to líbí. No byla jsem ráda, že jsem zase sama, tu ať mi už strejda radši neposílá, já z ní byla tejden vedle. Když přijedete vy, to je jiný, vy jste moji. Tak přece! Tady je, jen se na něj podívej, Boží voko! Moje nejmilejší karta. Tak to máš dobrý, co ti budu vykládat, lepší to mít nemůžeš...“

* * *

Vo vrecku mám list od Laurene, ani som ho nestihol prečítať, zaumienil som si, že jej odpíšem z Prahy.

„Hello there! Christ, it seems like a hell of a long time since we‘ve been talking. Damn, I like that! It takes nerve. Most of the people in this world are dead from the shoulders up & others have hearts of stone. I just love to meet someone who‘s still thinking or feeling... Two books you may be interested in by an American anthropology student Carlos Castaneda... filled with drug experiences, magic, spiritual possesion, super-human abilities... Find out a way for me to return to Czechoslovakia & I will. I need some legitimate reason to be there & doing something... Could I teach? Work?... Take care & write to me tonight.“

Čítam list odznovu a všetko sa mi pletie: vidím Laurene, ako vykrúca Bratislavu a vášnivo debatuje o tom, že ľudia majú srdce z kameňa alebo sú mŕtvi, možno okrem antropológa Castanedu, ktorý sa u yaugijského Indiána učil za šamana, bral drogy, prežíval nadreálny svet, magickú spirituálnu posadnutosť, dobro i zlo i pánaboha, ale aj on sa už zvrhol, takže tu v Štátoch sa nedá vydržať, musíš mi u vás nájsť miesto, potrebujem legitimate reason, zákonný dôvod, mohla by som učiť angličtinu, španielčinu, taliančinu, dejiny umenia, aspoň pár mesiacov, len či by mi u vás uznali môj diplom, možno áno, tu sa nedá komunikovať, kristepane, vymysli niečo, keď nie u vás, tak niekde v Európe, z mojej matky je opäť stará známa egoistka, mohla by som aj pracovať, tak sa obzri po niečom, a napíš mi, ešte dnes večer, Frank ma možno v septembri vezme do Tehuantepecu, to by mohla byť skúsenosť, čo povieš, Mexiko, už ma nebaví čítať časopisy, Lacovi upletiem čapicu, aj tebe, ak chceš, a deťom vlniak, myslíš, že sa k nám dostane film o tých cigánoch, to boli naozaj čistí ľudia, vedia žiť, babka chorľavie a učí ma po slovensky, inak je všetko the same old shit, čiže na hovno, Europe is for me the world now, z Európy sa pre mňa stal dnes svet, ale prečo, Martin, what makes the life like this, prečo je život taký, to mi napíš, hneď, teraz, ešte dnes večer...

Neodpísal som ani v ten večer, ani vôbec nikdy. Sám neviem prečo, ale ak ma v tomto smere viedlo Božie oko, istotne som urobil správne.

Hoci inak nepozorujem, že by nado mnou až tak veľmi bdelo: rozhodne sa nepretrhne. Zrejme toho má veľa.

ZÓNY

„Milka...“

Spí. Spí ako zarezaná.

„Miluška...!“

Pred polnocou pricestovala z Liblíc, veľa toho nenaspala.

„Čo je...?“

„Vstaň. Poď sa pozrieť.“

Bosé nohy sa oprú o koberec. Vystrie k nemu ruky, ktorýsi kĺb jej pukne.

„Potichu.“

Do synovej izby svieti veľký mesiac. Chlapec je hore: s plným nasadením upratuje hračky. Večer si staval domček z bulharského lega. Nešlo mu to, zlostil sa, nedokončenú stavbu šmaril do kúta. Teraz kladie jeden dielik za druhým späť do detského kufríka. „Vidíš, a už je domček dnu. Aj garáž je už dnu. Aj Pajko je doma, aj ujo policajt...“

Rodičia prekvapene pozrú na seba: Peťko si už dávno prestal tykať. Milka podíde k dieťaťu.

„A čo si ty začal ukladať...? Kuťulík môj malý, no poď si ľahnúť...“

Chlapček sa podvolí, svoje si už dokončil.

„To ten mesiac ťa zobudil? Šuch pod perinku...!“

Prikryje ho, zatiahne záclonu, pre istotu nechá pootvorené dvere. V kúpeľni je plný kôš bielizne, vypláchne si ústa. Lampa na mužovom stole svieti.

„Dlho budeš?“

Vonia pastou, posteľou a trochu ešte aj tým zámkom v Libliciach. Nevstane od stroja, skĺzne jej rukou po lýtkach.

„Nejdeš ku mne...?“ Oprie sa oňho.

Chvíľu váha, napokon odloží kalkulačku, napchá synove fixky do plechovky, papiere zhrnie na kopu. Zhasne svetlo.

„Nezjedol niečo?“ A keď muž neodpovedá, mierne previnilým hlasom dodá: „A čo som bola preč – nič sa nestalo?“

„Neviem o ničom.“

No ten tón ho vzruší – je to len výraz materskej nedokonalosti? Prejde jej prstami po šiji, zakrúži po prsiach.

„Tancovala si?“

Každé akademické sympózium má na programe zoznamovací večierok, aj keď sa väčšina účastníkov pozná. No zakaždým medzi „starých trúdov“ pribudnú aj „mladé údy vedy“ a z času na čas dokvitne prekvapujúco mladý profesor, ktorého dovtedy vnímali iba ako prelud z Current Contents alebo zo separátok. Paľo to pozná, pretože vedcom (akým-takým, azda skôr výskumníkom) v ich rodine je on, Milka je tlmočníčka.

Privinie sa k nemu, neodpovedá.

„Aj takto?“

„Nie, takto nie.“

„Bozkávala si sa?“

„Nie, to nie.“

Vezme jej do úst hornú peru, spúšťa ruku dolu chrbtom, hľadá si ju odspodu.

„Len tak symbolicky.“

Viac sa nevypytuje, vie, že takáto vlhká, vrúcna neklame, teraz je jeho, nie iba symbolicky. Štyri roky bývali so synom v jednej izbe, museli byť ticho. Dnes už nemusia.

V teple sa rozpúšťajú indexy z kalkulačky i konferenčné dobrodružstvá.

Potom taká vyhriata, zmäknutá, prižmúrená sa ho opýta:

„Hádam len nie je námesačný!“

* * *

„Hádam len nie je námesačný!“

„Ale, prosím ťa,“ odpovie Ingrid.

„Tri dni bol pokoj. A včera znovu... Zase mu svietil mesiac do izby, už síce nebol spln...“

„On si ráno nič nepamätá?“

„On ti vôbec o ničom nevie.“

Včera Petrík upratoval zvieratká. Nie že by predtým boli obzvlášť rozhádzané, ale najnovšie ich usporiadal do systému: na okraj poličky rozostaval drobné moduritové figúrky vtáčikov, za nimi psíkov a koníkov, ku stene africkú zostavu z džungle.

„Roletu si mu stiahla?“

„Je pokazená, natierali rámy na oknách. Ale má tam hrubú záclonu, tú žltú, však vieš.“

„Tak zakry okno dekou,“ radí hlas z telefónu.

„Nemám si ľahnúť k nemu? Doteraz chodieval za nami, ešte aj vankúš si priniesol.“

„Nechaj tak, potom by si nevedel odvyknúť. Nemá náhodou v škôlke novú učiteľku?“

„Nie, tam všetko klape.“

„Nemasturbuje ti?“

Ingrid síce sama deti nemá, zato číta rady a listárne vo všetkých dostupných časopisoch.

„Neviem... Nejako zvlášť to nesledujem.“

„Myslím nadmerne. Inak to robí prakticky každé decko. Veď si len spomeň na seba.“

„No...“

„Čo keby si ho zobudila?“

„Keď mám strach, aby sa zase nezačal pocikávať.“

Aj vtedy, pred dvoma rokmi, jej poradila Ingrid, ani nemuseli ísť za lekármi.

„A doma ste v poriadku?“

„V norme.“

„Lebo aj to sa môže prejaviť.“

„Iste... ja nehovorím, že nie.“

„Dieťa má radar. Ty si to ani nemusíš uvedomiť.“

„Počúvaj, nemáš ty milenca?“

„Ja?!“ Milka vypleští do telefónu oči.

„Ty. Žena vtedy inak vonia, dieťa to vycíti.“ Ingrid skutočne číta veľa bulvárnych časopisov.

„Ja, a milenca?“

„Nejdú mu zuby?“ stiahne sa priateľka.

„Nezbadala som.“

„Tabletky si mu, dúfam, nedávala.“

„Mala som?“

„Hovorím dúfam. Ty, a koľko mu to asi trvá?“

„Pol hodiny? Ani nie, takých dvadsať minút.“

„Potom si zas ľahne?“

„Potom si zas ľahne.“

„A vy?“

„Čo my? My nič, aj my si ľahneme.“ A dakedy už nezaspia, ráno má opuchnuté oči.

„Za noc sa zobudí aj viackrát?“

„Iba raz.“

„Máte o tom prehľad?“

„Stopercentný. Spím tak, že počujem padať prach. Dohromady zatiaľ vyliezol... no, šesť-sedemkrát.“

„V hlave mu nehučí? Nebýva cez deň unavený?“

„Nie.“

„Jedáva normálne?“

„Úplne.“

„Prečo vás to potom trápi? Nič extra sa nedeje,“ uzavrie diagnózu Ingrid.

Veď to. Ani Milka nevie, prečo ich to vlastne trápi. Ale fakt je, že majú pocit, akoby sa medzi nich čosi vkradlo.

„Len by som chcela vedieť, na čom som, to je všetko.“

„Na to ešte bude čas. Až keby ozaj o voľačo šlo.“

Z Ingridiných úst musí prijať tieto slová vážne: snúbenec jej pred rokmi zomrel na rakovinu, ani sa nestačili zobrať.

„Zastavíš sa?“

„O dva týždne mám vymaľované. Potom prídem povarovať, mne určite prezradí, akú búdu na vás ušil.“

* * *

„Prišla by nám povarovať.“

„Fajn.“

„Niekam by sme vypadli, rok som nebola v kine.“

Sú to síce len dva mesiace, ale Paľo ochotne súhlasí.

„Príde teta Ingrid?“

Striehne na každé slovo. To predtým nerobieval, Milke sa vidí, že bol bezstarostnejší.

„Vy pôjdete preč?“

„Ešte nikam nejdeme,“ upokojuje chlapca otec. „A možno ani nepôjdeme. Keď nechceš, aby sme ti voľačo doniesli...“

„To som nepovedal!“

Odrazu Paľo skrútne volantom, len-len že nedostanú šmyk. Žena po ňom vystrašene blysne očami.

„Musel som to obísť,“ vysvetľuje. Po pravej strane minuli zabité zviera.

„Čo tam bolo?“ zaujíma sa malý. „Klince?“

„Nie.“

Peťko miluje defekty, každé jeho autíčko je liahňou kalamít a havárií.

„Kto si so mnou zaspieva?“ Milka sa usiluje zahovoriť, tuší už, prečo takmer dostali šmyk. Keď sa bude chlapec vyzvedať ďalej, z otca to vydoluje. Ten totiž vyznáva neodkloniteľnú zásadu: čo najmenej deťom klamať.

„Počkaj, mama! Skočila si mi do reči,“ umlčí ju ratolesť.

„Zajačik.“ Paľo to zrejme chce mať čím skôr za sebou.

„Kde?“ vyzerá chlapec z auta.

„Schovaj tú hlavu. Chcel som ho obísť, preto som tak vybočil.“

„Živý?“

„To neviem.“ Milka sa v duchu čuduje, ako rozoznal zajaca, pretože ona zaznamenala iba rozmliaždený krvavý fľak.

„V tej kaluži? Ten zajačik bol v tej kaluži?“ Chlapec predsa len niečo zbadal.

„No... tam niekde,“ neochotne pripúšťa otec.

„Ale on žije, tata, však?“

Toto určite nesúvisí s nočným upratovaním, lebo ho to máta už dávnejšie. Peťko obľubuje poruchy vecí, ale neznáša smrť čohokoľvek živého. Odmieta jesť kurence, ktoré predtým musel niekto zabiť; nedovolí dotknúť sa mravcov, čo sa im pravidelne preháňajú po kuchyni; a keď minule otec stúpil na slimáka, plač nemal konca-kraja. Ľutuje každý vyrúbaný strom, dokonca aj odtrhnuté kvety.

„Keby ho ujo doktor zašil, tak by ožil, však?“

„Keby bol veľmi – veľmi šikovný...“

Na Pajštúne rozvoniavajú ohníky. Dolu pod kamennými levmi horolezci trénujú základné zostavy.

„Hádajte, prečo sa Pajštún volá Pajštún?“ zaskočí Peťko rodičov.

„Stein, to je kameň čiže hrad, to by sedelo,“ uvažuje Milka. „A Paj, to bude dáka skomolenina, napríklad z Pajer čiže Bauern, teda Bauerstein, sedliacky hrad. Alebo Bayerstein, čo ja viem, azda to kedysi patrilo Bavorsku.“ Zemepisnými ani dejepisnými znalosťami napriek tlmočníckej kvalifikácii nevyniká.

„To skôr Frauenstein, ženský hrad,“ zapojí sa otec. „Možno tam bývali dáke amazonky.“

„Nie,“ odmieta syn hypotézy rodičov, „Lebo tam býva Pajko.“ Pajko je uňho každý momentálne obľúbený panáčik, najnovšie sú to tí legoví paškovia, čo ich nedávno upratoval, teraz už prešiel na ceruzky, triedi ich podľa farieb.

„Áno? A kde?“ dozvedá sa otec.

„No on tam býva, naozaj. On tam chodí v noci spávať.“

Vrhnú na seba rýchle pohľady a tak sa navzájom usvedčia z toho, čo už dlhší čas vedia: aj oni striehnu na malého, nielen on na nich. Pozorujú ho väčšmi ako inokedy, sliedia za každým jeho slovom, krokom, gestom.

„Pozri sa do knižky,“ povie Paľo do ticha, lebo syn už ďalej Pajkove nočné exkurzie nerozvíja. „Pajštún,“ číta Milka z novozakúpeného sprievodcu po Malých Karpatoch. „Zrúcaniny hradu pri obci Borinka... Pohraničná pevnosť... Baroková prestavba s neskororenesančnými maskarónmi – čo je to?“

„To budú tie levy,“ usúdi muž.

„O pôvode názvu tu nič nie je... Roku 1810 ho zničili napoleonské vojská.“

„Fakt? Myslel som, že iba Devín... Tí Francúzi tu ale narobili paseku!“

„Škoda...“ rozosmutnie sa chlapča, ktorému dosiaľ pedagogicky vtĺkali do hlavy, že jeho milovaný hrad bol rozhlodaný zubom času, pretože kráľ, čo tam býval, sa oň málo staral, nedával pozor, ergo vypukol požiar a bolo po hrade, ergo aj o hračky sa treba starať, nerozbíjať ich, nezabúdať na dvore, nepohadzovať... „To boli hlúpi vojaci, hlúpi. Ja ich neľúbim!“ Lesy na Záhorí, popretkávané vojenskými cestami, prežraté cvičišťami a prevŕtané raketami, už dávno nezažili takýto úprimný výbuch pacifizmu.

A z Pajštúna, ktorý si Peťko večer naskicoval v jeho pravej čiže rozrumenej podobe, sa do rána stal riadny hrad: chlapček mu v noci prikreslil štyri vežičky, obletované muchami zo zelenej lúky namaľovanej pod hradom.

* * *

Bê, bê. Bê, bê.

Nie, to nie je lúka plná múch, to je oveľa prozaickejší bzukot. Keď sa Paľo preberie a otvorí, spoza zvončeka sa vykľuje Dr. Straube.

Vonku prší, do miestnosti terminálov sa prelieva súmrak. Pred Paľovými rozospatými očami zabliká obrazovka, vybavil si na výpočtovom, že si sám zakóduje údaje: takto má nádej, že sa všetko spracuje do leta a nebude nútený trčať v Bratislave. Ibaže, ak zakaždým zachrápe ako dnes, veľa toho neurobí.

„Postavím na čaj?“

Straube je milovník bylinkových čajov. Čoskoro v miestnosti rozváňa materina dúška s repíkom. Paľo si vhodí dnu aj jeden Club, bylinky ho nepreberú.

„Droguješ?“ zamračí sa Straube. „Daj si radšej med, ak potrebuješ energiu.“

Energiu Paľo potrebuje, s chlapcom to už trvá mesiac.

Nedá sa tvrdiť, že by so Straubem boli bohvieakí kamaráti. A tak je to skôr dielom náhlej, chvíľkovej intímnosti, že prezradí kolegovi to, čo nevie nik na ústave a o čom netuší dokonca ani Ingrid. Keď sa chlapček narodil, Milka upadla do depresie. Stratila mlieko, celé dni iba spala. Doslova sa musela nútiť, aby vôbec o dieťa prejavila záujem. Laktačná psychóza, držalo ju to takmer štyri mesiace. Aj preto sa dodnes neodhodlali na druhé dieťa.

Nijaké príznaky sa síce od tých čias neobjavili, ale Pavol má obavu, aby kontakt so znalcami detskej duše nevyvolal v jeho žene traumatické spomienky alebo, nedajbože, recidívu ochorenia. Obdobie po synovom narodení je téma, ku ktorej sa radšej nevracajú. Hoci sa mu vidí, že Milka má už od toho odstup, automaticky sa vystríha všetkého, čo by mohlo evokovať stav, na ktorý bolo také trúchlivé hľadieť. Vlastne práve pre túto skúsenosť toleroval svojej žene rozptýlenia, ktoré sa odohrávali najmä na konferenciách. Milka rada tancovala, a hoci sa jej muž musel občas tváriť, že žiarli – a sem-tam to bola aj pravda – bol presvedčený, že jej „šantenie“ je vcelku nevinné. Ba dokonca že nijaká koketéria by ich rodinu neohrozila väčšmi ako mĺkve, kravsky vypúlené oči, matné od liekov, spomalene sa presúvajúce z jednej strany na druhú. Desil sa predstavy, že by sa z tejto bytosti, zdravo zaokrúhlenej, a predsa takej krehkej, mal znovu vytratiť život.

To, prirodzene, Straube chápe, ostatne, keď už je o tom reč, ani on sám psychiatrom veľmi nedôveruje, sú to len takí pilulkoví fušeri, továrne na prášky, pozná ich podľa svojej tety. Na čo by však on rád poukázal, to sú zóny. Zóny, biopolia, silové polia, jedným slovom, rozmanité prejavy magnetickej alebo psychoenergetickej aktivity, či už vlny generované biologickou plazmou – dá si Paľo do čaju med? agátový, skvelý – dosť na tom, dieťa možno koná pod vplyvom takéhoto pôsobenia, intenzita sa totiž v noci mení, môže ho zobudiť, a potom sa v polospánku niečím zaoberá, chce sa zabaviť, keď už je hore – takže...

„Kde boli doteraz?“ Med je naozaj výborný.

„Kto?“

„No tie zóny a biopolia, všetky tie tvoje frasy.“

„Nechci odo mňa priveľa. Možno ste mu premiestnili posteľ. Alebo zvykol v noci prísť do vašej? Bratove decká za nimi lezú furt.“

Straube síce podobne ako Ingrid nemá deti, na rozdiel od nej je však zorientovaný nie z poradenských rubrík, ale z praxe: má päť synovcov a jednu neter. Paľo nepopiera, že ako šesťnásobný strýko nadobudol určitú kvalifikáciu. Dokonca si spomenie, že Peťkovi naozaj nedávno posunuli postieľku. No aj tak mu to všetko znie trochu mysticky.

„Existuje na to nejaký Straube?“

Kolega sa totiž v skutočnosti nevolá Straube, ale Michal Dočolomanský. No keďže sám nechcel, aby ho volali menom známeho herca, vymysleli mu prezývku. Vybrali ju podľa tvorcu metodiky na výpočet fázového posunu, ktorý vystupoval ako hlavná autorita vo všetkých Dočolomanského výskumných správach.

„Existuje,“ ostýchavo sa usmieva majiteľ krycieho mena.

Má naňho nejaký kontakt? Takto sa neopýta Paľo, týmito slovami by sa opýtala Ingrid, o ktorej kolegovi porozpráva. Škoda, že jej snúbencovi príslušný Straube neporadil vhodné zóny. Dočolomanský, inak skôr samotár, napodiv prejaví záujem. Rád by vedel, kde ten je snúbenec býval, prípadne by si to tam išiel premerať. Okrem iného totiž vysvitne, že zóny sa pokúša merať aj on sám. A nielen to: skromne, avšak so slabo utajovanou hrdosťou ukáže Paľovi xerox článočku v zahraničnom psychotronickom zborníku. Vedľa nápisu sa skvie meno autora: Michal Dočolomanský-Straube.

Rozchádzajú sa nečakane obohatení. Straube dostal podnet uvažovať o tom, či laktačná psychóza súvisí nejako s objemom prsníkov; napríklad že by sa žena s veľkými prsami podvedome obávala, že ich dojčením stratí, že jej spľasnú. Paľo síce zatajil ich majiteľke, že na ňu prezradil dočasnú nefunkčnosť, no podelí sa s ňou o rozšírenie svojho obzoru. Napokon, dobre že sa so Straubem pustili do debaty: čo ak na tom naozaj niečo je? Musíme zobrať do úvahy všetko.

* * *

Musíme zobrať do úvahy všetko, prikyvuje Milka. Pozri sa sem, včera po rozprávke, kým si bol v robote pri počítači, mi diktoval všelijaké bytosti.

Aké bytosti?

No vieš, tých strašiakov, čo sa na ne hráva s Robkom. Niektoré z nich že by prišli spať aj k nám domov, ale len vtedy, ak budú mať upratané, vieš. Ak vraj on pre ne všetko pekne nachystá.

Na lístočku má drobným písmom zachytenú celú zostavu. O troch-štyroch im svojho času chlapček už rozprával, ostatné počujú prvýkrát: Sližobuch, Makobuch, Varenica, Riťucha, Vatobuch cestový s tortou, Stobuch galotový, Pipík, Krvavá ruka, Mátoha Kríka, Oko, Striga Biga.

Paľo počuje sám seba, ako sa bláznivo smeje, až mu do očí vojdú slzy. Znenazdajky sa zbadá, že aj jeho žena má slzy v očiach. A zaregistruje aj otvorenú fľašu čerešňovice, i to, že sa jej pletie jazyk. Vieš, aj mne to najprv pripadalo komické, ale keď mi začal vykladať, ako tie strigy dozerajú na deti, ako spolu bojujú a čo všetko musí každé dieťa robiť, keď ho vezmú do zajatia... a keď mi vravel, že on k nám už nemôže chodiť spinkať, lebo by to mátohy nedovolili... Palinko ... Čo keď on nie je normálny?! Čo keď mu v tej hlavičke niečo... niečo preskakuje...? Ako mne vtedy... čo keď to má po mne? Minule som si spomenula, mama tiež mávala také obdobia... Nechceš sa napiť?

Nechce, ale chce, aspoň hlt. Asi to tak bude lepšie.

Milka rumázga, hoci je poludnie, a mala by mu dať obed, veď preto odbehol z práce. Ťahá ju z kuchyne, ale ona plače a narieka, nedá sa zastaviť.

Paľo sa vyplaší: toto treba zastaviť, inak by mohlo byť ešte horšie. Vezme ju za ruku, odvedie dolu k autu, alkohol-nealkohol, toľko ešte nevypil.

Kam ideme?

Neboj sa, poď.

Nenáhlivo sa vyvezú k štrkovisku za mesto. Prázdniny sa ešte nezačali, je pracovný deň. Nemajú deku, ľahnú si do piesku hneď pri brehu.

Milka ešte stále nie je Milka.

Ošpliecha ju, vtisne do vody, plávajú. Z jazera trčí mĺkvy žltý bager. Zamieria do stredu, pre istotu sa drží tesne pri nej. Dorazia na malý ostrov. Kto sem doterigal tie štyri velikánske pneumatiky? Chystá sa búrka, všetky muchy z ostrova sa zlietnu k nim.

Vystrú sa pod poslednými lúčmi slnka, Milke trepoce srdce od plávania.

„Paľko,“ zašepká po chvíli. „Ja sa bojím...“

„Tak zakrič,“ osvieti ho vnuknutie. „Skríkni, a prejde to. Fakt, uvidíš.“

Visí na ňom očami, nie sú bez života, sú iba bezradné.

„Spolu, dobre? Tri, šty-ri! Milkááá!“

Zahrmí. Zahrmí a to ju preberie.

„Peťkóóó!“ Pomaly sa pridáva.

„Varenicááá! Riťuchááá! Kríká!!!

Pri ďalšom hrome sa už rehocú a volajú spolu z plných hrdiel:

„Áááááá! Áááááá! Áááááá!“

* * *

„Áááá! Áááá!“

To nie je krik, to iba Milka zastenala zo sna. On, Pavol, nespí, iba čo sa mu chvíľami drieme. Pokúša sa bdieť, pozorovať chlapca a zistiť, čo sa vlastne v noci odohráva.

No namiesto poodhalenia rúška noci sa s hlavou zloženou na písacom stroji dočká iba kohúta, ktorý tu na sídlisku vzdáva poctu iným časom.

Nie každé ráno býva múdrejšie večera: keď nás dačo cez deň tlačí, na noc to aspoň na chvíľu odplašíme spánkom. A keďže v dennom zhone nemáme kedy ustavične myslieť na svoje malé zápasy, najhoršie sú časy prechodné. Ako tento – už nie noc, ešte nie deň. Padne naňho tieseň: čo keď niečo prepásol?

Presunie sa k žene a ledva stačí zadriemať, preberie ho šramot. Nevychádza z detskej izby, lež odtiaľto – aha, Peťko k nim vkĺzol do postele. Prikryje chlapca perinou, v návale nehy mu pohládza tvár. Synček leží na chrbte, oči má pootvorené, otcovi sa zdá, že takmer nedýcha.

„Čo nespíš?“

Panebože, kde sa to decko túla?!

„Tata, prosím ťa. Tata, nevieš, kde je ten policajtový Pajko?“

„Neviem. Zajtra ho nájdeme, neboj sa. Spinkaj.“

Milka sa zavrtí, obráti sa k nim. Nahmatá detské telíčko.

„Čo je?“ sliepňa.

„Nič, prišiel k nám,“ oznamuje muž, akoby to bolo jeho víťazstvo, akoby si túto skutočnosť vydrel nočným vyčkávaním.

Žena spokojne zapradie.

Malý čoskoro zaspí.

To len bdejúceho otca premkne neblahé tušenie. Opatrne vykĺzne z postele. V detskej izbe sa svieti. Ale ani pri takomto kombinovanom osvetlení prebúdzajúceho sa dňa a Peťkovej lampičky panáčika nenájde, hoci ešte včera večer tam tisícpercentne bol. Takže ten malý skutočne nevie, čo tu stvára po nociach...?! Ale kam ho odpratal? Minule sa mu stratila miešačka, potom zmizli fixky – a nikdy to už nikto nenašiel!

Panebože, mrmle si muž a tentokrát to nie je iba citoslovce, obyčajné slovné spojenie. Je to oslovenie, k akému sa až dosiaľ pri svojom založení neprepracoval.

Pane Bože, za čo nás tresceš? Čo sme komu urobili?

* * *

„Čo som komu urobil?“ opakuje Paľo mužovi, ktorý ho po celý čas zobďaleč sprevádzal a prišiel za ním až sem, do činžiaka, kde kedysi bývali. Celý čas sa kamsi náhlil, najprv naskočil do starodávnej električky číslo šesť, mala namierené von z mesta. Namiesto lístkov však sprievodca rozdával noviny s palcovými titulkami, nesedel pri tom vo svojej kabínke, ležal nad sedadlami v sieťke na batožiny. Z električky Paľo dobehol na perón, kde už stál pripravený vlak. Muž za ním. Vo vagóne nacvičovali recitačné pásmo, podľa textu z novín. V jednom kupé sa radili traja drobní chlapíci s vrkočmi, pripomínali mandarínov. Muž si k nim prisadol, očividne bol do všetkého zasvätený, spolu hodnotili pásmo, ktoré inak mal na starosti Dr. Straube, to akože Paľo vedel, hoci kolega sám tam nebol. Porota sa tvárila nespokojne, bude treba skúšať znovu. Paľo pokrčil plecami, zahodil svoj text a vystúpil na dvore šesťposchodového staršieho domu, kde bývali.

Je nedeľa, dopoludnie, stúpajú nahor výťahom, obaja, pretože muž ide s ním, v dome je mdlé ticho a Paľo priam cíti vo sne, ako sa nudí, nedele z duše neznáša.

Z bytov rozvoniavajú rezne a pivová pena, nezastavia však na treťom poschodí, u nich doma, ale vezú sa ďalej, výťah charakteristicky pukoce, vyvezú sa až na šieste, a odtiaľ vystúpia ešte vyššie, úzkymi schodmi na povalu, a vtedy vysvitne, že tu hore ten muž býva, a keby len to, ten muž, to je Paľov otec.

Ukazuje mu svoje podkrovie a Paľo rozpráva o synovi, iba zatají, že si schováva hračky, pretože sa bojí, aby ich tu niekde nenašiel. „Však ja viem,“ smeje sa otec, ktorý v skutočnosti malého nikdy nevidel, už nestihol, „ja ho poznám, je to beťár koťuha.“ „Čo som komu urobil?“ opakuje Paľo. „No povedz...“ Otcovi zhustne obočie: „Napríklad ja môžem zomrieť, a ty ani nezavoláš.“ „Ale tati,“ vyhŕkne z Paľa, „veď ty už nežiješ, ako ti môžem volať?“ Je mu nesmierne trápne, že sa takto preriekol, no otec to prepočul, nasadzuje si na uši slúchadlá a na hlavu veľkú prilbu, vyzerá ako banícka. „Musíme chvíľu počkať,“ hovorí, „hneď to vyladím.“

Odrazu je na povale plátno, na ňom sa premieta film. Ukazujú zábery z recitačného pásma; vidno, že nástup zbabrali. Nasleduje reportáž z vojenského školenia doručovateľov povolávacích rozkazov, kam Paľa ako záložníka preradili, keď mu praskol vred. Doručovatelia behajú po noci s baterkami. Paľo je medzi nimi, navôkol štekajú psiská. Prestrih na štáb, kde ich posudzuje dôstojník s prekvapujúco nízkou hodnosťou, vari len práporčík. Paľo žasne, že sa to všetko sleduje a nakrúca; ako potom majú zmapovaných iných, keď aj takým bezvýznamným zložkám venujú toľkú pozornosť? „Súdruhovia,“ vysvetľuje práporčík, „to sú také skúsenosti, ktoré sú. Ak niekto povolávací rozkaz neprevezme, alebo ho trebárs roztrhá, treba to okamžite hlásiť, aby boli podniknuté patričné kroky. Vy keď, súdruhovia, doručujete, tak ste povinní zisťovať nálady medzi obyvateľstvom, či sa nelepia plagáty a negrupujú rôzne diverzné skupiny, všade treba mať oči. Vy ste, súdruhovia, boli prevelení z bojových útvarov sem k nám, ale zato oči musíte mať v pohotovosti, všetko treba hlásiť tu na štábe. Na doručenie máte limit, ak dotyčného nezastihnete, budete tam chodiť každé tri hodiny, až kým vám odtiaľto zo štábu nepovieme, že dosť.“ „Až do konca vojny,“ ozve sa ktosi. Sála zmeravie a práporčík vyšetruje: „Súdruhovia, kto to bol?“ Všetci pozerajú na Paľa, každý je presvedčený, že to bol on, hoci to nie je pravda. „Kto to povedal?“ zreve práporčík, vyšponuje sa a Paľovi vysychá v hrdle, bezmocne sa obracia k otcovi, aby to vypol, ale nevládze vydať ani hláska.

Vtom film zmizne, plátno zbelie, v slúchadlách čosi zahrkoce a otec horlivo zapisuje. „Čo to píšeš?“ pýta sa ho. „Diagnózu,“ odpovedá otec. „Vášho malého.“ Paľovi to pripadá ukrutne smiešne: na čo všetko je tu otec vybavený...? Zachechce sa, ale je to len šibeničný úškrn cez zuby. Nie že by si myslel, že mu otec chce zle, to určite nie. Ibaže otec, taký, aký je teraz, má jednu vlastnosť: vie. A toho, čo vie, sa Paľo bojí. Nasadí radšej zľahčujúci úškľabok – akože sa nič nedeje – no zároveň si až priveľmi dobre uvedomuje, s kým má do činenia, kto tu priamo pred jeho očami zapisuje, kto zaznamenáva nález, osvedčenie o Peťkovi. Nakukuje otcovi cez plecia do papiera, spoznáva úhľadný, dôverne známy rukopis, párkrát si ním sám napísal ospravedlnenku alebo podpísal žiacku knižku. Odrazu si uvedomí, že toto písmo a toto písanie, to už je naozaj – sen sa skončil, všetko leží ako na dlani, oslepujúco jasné: výťah, podkrovie, slúchadlá; otec, syn a vnuk; papier, výkaz, diagnóza. Znovu sa rozrehoce, ale sa zakucká a zobudí sa; začal čítať, a nedočítal.

* * *

„Vravím ti, začal som, ale som nedočítal.“

Ingrid konečne domaľovala a prišla postrážiť. Paľo s Milkou to zobrali systematicky: najprv večera v Rybárskom cechu, po nej ako druhý chod kino, ako zákusok Kláštorná vináreň. Takže momentálne sú najedení, nasýtení filmom a máličko už aj chytení od vína.

Pri vedľajšom stole sa rozohňuje mladá žena. „Rozumieš, vykričala pred celým podnikom, že Vlasta chodieva k slovanistom, robí tam štyridsať hláv, pichla na ňu, že kradne na to materiál...! A že kto všetko k nej chodí, že jej tam dohodili nejaké Rakúšanky, prečo vraj som aj ja začala chodiť k Vlaste, a nie k nej. No nehnevaj sa...! Mne to môže byť u riti, rozumieš, predsa ja keď potrebujem vlasy, tak si ich môžem dať urobiť u koho chcem, no nie?!“ „Samozrejme,“ prikyvuje jej spoločník a mimovoľne si pohládza plešinu. „Ona je hysterka, uver tomu, normálna hysterka, ja len žasnem, ako si s ňou mohol tak dlho vydržať... A vieš, prečo to všetko je? Lebo je lenivá, ja neviem, či bola vždy taká, ale ona je totálne ľavá. Vlasta má tržbu osemsto, a ona tristo. Počuješ, tristo! Ona nemá zákazníčky, ju nikto nechce, ja sa im ani nečudujem, však ona je vyslovene, prepáč, ja viem, že to bola tvoja žena, ale ona je načisto drbnutá!“

„Tomu hovorím diagnóza,“ uškrnie sa Paľo a s úľubou sa zahľadí na hlavu svojej ženy: Milka ku kaderníčke nechodieva, účesy obstaráva Ingrid. No aj takáto sa mu dnes večer mimoriadne páči, ani sa mu nechce veriť, že tu takto spolu sedia. Predvčerom sa predsa len vybrali k psychologičke. Najprv sedeli spolu všetci štyria, potom sa chvíľu venovala chlapcovi sama. „Iba sme sa hrali,“ povedal Peťko, keď sa ho pýtali, čo tam robili. Nekladú na syna privysoké nároky? Nevyžadujú nadmerný perfekcionizmus? Nejdú sa rodičia rozvádzať? A už definitívne chcú ostať iba traja? Rozpačito sa usmievali. Napokon ich uchlácholila: dočasné čudáctvo, ktoré by malo pominúť, o mesiac nech sa ohlásia, stačí, ak s chlapcom príde matka sama.

„No ale čo tam bolo napísané?“ zaujíma sa matka. Až teraz jej porozprával svoj sen s otcom.

„Aby sme to hlásili ako porušenie poriadku. Stále sa tu čosi napravuje, dorába, dokresľuje – to značí, že niekde absentuje poriadok. My to máme oznámiť, oni s tým už niečo urobia.“

„Kto oni?“

„Oni,“ opíše Paľo rukou oblúk od Ašu k Čopu, a možno aj ďalej. „Čo ja viem, kto?... Oni.“

Ostatné sa môžu iba dohadovať. Môžu si, prirodzene, pomyslieť, že to celé je iba somarina, zrejme by neboli ďaleko od pravdy. Ale môžu to zobrať hoci aj ako symbol. Archetyp hľadania poriadku v nejakom príbehu. Hľadania usporiadanosti, ak Milka chce. Akoby tým malý človiečik zástupne, aj za nás ostatných, protestoval proti chaosu a zmaru, do akého sme uvrhnutí. Akoby ho zlostilo, že veci nie sú tam, kde majú byť, že nie sú na poriadku. Pre istotu si daktoré z nich aj odkladá, bohviekde ich ukrýva, chráni pred skazou. Búri sa voči zániku, najradšej by pozašíval všetkých pozrážaných zajacov a pozliepal rozdrvené slimačie domčeky. Keďže nie je schopný nastoliť „veľký poriadok“, vystupuje nočnou hodinou z postieľky a zavádza aspoň drobný poriadok všade tam, kde to je čo len trochu možné. Z hľadiska duchovného dedičstva je to akýsi štúrovec či hlasista, drobná práca a tak podobne, na to si určite Milka ešte spomína. Z dnešných prúdov sa doňho vpečatili zelení, stop rúcaniu hradov, právo dýchať pre zajace a slimáky, to napokon vyznáva aj Milka sama, vlastne sa niet čo čudovať, že priviedla na svet uchovávateľa.

„A prečo to nerobí cez deň, pýtaš sa?“

Emília sa na nič nepýta, ani si na nič nespomína. Sedí so stisnutými perami, s ľahučko nasadeným náznakom úsmevu zrkadliacim mužovo rozprávanie, je bledá a krásna ako madona vypustená z obrazu na večernú prechádzku.

Lebo cez deň, pokračuje riešiteľ štátneho plánu základného výskumu, na to všetko tak nevidno. Cez deň je onen základný, bytostný, takrečeno esenciálny bordel prekrytý fúrou ďalších drobných neprípadností. Cez deň sa ustavične čosi hýbe, čosi deje. Niečo sa zháňa. Až na sklonku dňa všetko ustane, až v noci začína naozaj ísť o všetko.

„Palinko,“ krúti hlavou Milka, ktorá si nie je načistom, čo jej muž mieni vážne a čo rozpráva iba preto, aby ju rozptýlil, „ale veď on nenaháňa UFO. On upratuje hračky.“ A možno upratuje aj čosi za nimi, pokračuje a v duchu dodá, možno sa im tým naznačuje – ak už sa vôbec má niečo signalizovať – že v poriadku nie sú oni, rodičia, ich vzťah. Čiže sa im pripomína porucha. Chyba. Zanedbanie. Vina.

„V tom prípade by sme sa mohli opiť,“ zastaví jej úvahy muž.

„My dvaja?“

„Peržania, starí Peržania, sa o najdôležitejších veciach radili v podnapitom stave. Aby vôbec rozlúskli dáky oriešok, najprv sa scápali. Hodina pravdy alebo niečo podobné.“

„Vy sa tam zaoberáte Peržanmi?“ Milka už zažila všelijaké inšpirácie Paľových bádaní.

„Herodotos sa nimi zaoberal. A Straube si v ňom na preskáčku listuje, keď sa pokazia terminály.“

„Ingrid bude uveličená z takého encyklopedistu.“

„Oni sa dali dokopy?“

„Predbežne iba telefonicky. Ale dnes večer sa po koncerte zastaví u nás.“

„Straube? Mišo?“

„Som ti nevravela? Vlastne si to celé spískal ty, vraj si ho poslal za ňou pre nejaké merania.“

Paľo hľadá čašníka, objednal by ďalšie víno.

„Ale ja sa nepotrebujem opiť,“ vyhlási Milka. „Na tú svoju hodinu pravdy.“

„Aby si ma zle nepochopila: mne nejde o to, čo bolo, ale čo má byť.“

„Verím,“ odhodlane povie Milka, ktorej bledé líca už medzičasom trochu očerveneli, „ale mne, mne ide o to, čo je. A teraz je to, že ti musím niečo povedať.“ Odpije si a zhlboka sa nadýchne. „Pretože kým zo seba nedostaneme všetko, možno ani nemáme šancu na nejakú budúcnosť. Nemáme nárok, vieš?“

Úprimne povedané, Paľo nevie. Nerozumie. Lenže také niečo jej v tejto chvíli nebude vykladať.

„Ingrid ma nedávno testovala, či mám milenca. Tuším bola sklamaná, že mi nemôže poskytnúť príslušný poradenský servis. Ale... raz sa mi čosi prihodilo, o čom by si mal vedieť...“ Muža sa chytá mierna panika. Čo ak má byť svedkom sebazničujúcej spovede, ktorá prinesie len výčitky svedomia, pocity viny, chradnutie? Niečo, čo sa už potom nedá zastaviť... „Biofyzikálny kongres, bola som tam skoro jediná žena. Čakali Rusov, všetci si pripravili príspevky v ruštine. No ale tí neprišli, ani jeden, bohvie prečo. Keďže však autori medzičasom slovenské preklady kamsi zapatrošili, rečnili po rusky. Referáty, diskusie, všetko bežalo v ruštine. Iba v prestávkach pri káve sa bavili po slovensky. Spočiatku to pôsobilo dosť komicky, o dve-tri hodiny si však privykli. A potom, v jednom momente, to odrazu začalo vzbudzovať čudný, priam obludný dojem. Nedá sa to dobre vysvetliť, nikto to ani presne nepomenoval... Keby tam tí Sovieti dokvitli, bolo by to pochopiteľne niečo iné. Ale takto... ľudia sa potili, koktali... Ako dakde v gubernii, chápeš, kde si obyvatelia už ani sami pred sebou netrúfajú debatovať v rodnom jazyku, pretože by ich niekto udal... Navyše všetci strašne pili, na ruský spôsob, vodku z dvojdecákov. Alkohol tam pridávali bez prirážky, ako v obchode.“

„Podniková chata,“ skúsi ju prerušiť Pavol. „To poznám.“

„Vydrž,“ nedá sa zahriaknuť Milka. „Na konci prvého dňa už boli všetci ako tí tvoji Peržania. S výnimkou jedného, ale to nebol našinec, to bol hosť, jeden z mála hosťov „kongresu s medzinárodnou účasťou“, ako to stálo na pozvánke. Maďar. Z Debrecína. Ten po rusky nevedel, alebo nechcel vedieť, to som už neskúmala, dosť na tom, ja som mu tie ruské referáty prekladala do angličtiny.“

Čašník prinesie krčah vína a ponalieva. Po celý ten čas Paľo spýtavo hľadí na ženu: sedí mlčky s polosklopenými očami, v tvári sa jej tají pokračovanie.

„To bolo potom, čo som bola chorá, po Peťkovi. Prvýkrát po roku preč z domu, pamätáš? A rovno do toho mi spadol ten Maďar, volal sa ErnŒ, nosil aj vykrútené fúziky. Teda vieš,“ odpije si z vína, „chlapi mi sem vždy pozerajú, to je hrozné. No ale vlastne na tej konferencii mi to až tak zle nepadlo. Dokonca mi to možno bolo príjemné... Toto je jedna vec, ktorú som ti chcela povedať – že mi to bolo príjemné, že mi tie prsia nezavadzali. A tá druhá vec... – “ Na chvíľočku sa odmlčí, znovu napije. „No tie bozky vtedy... asi neboli iba symbolické. Teda určite... Ale ďalej ako sem,“ nevdojak si podvihne prsia a vzdychne, akoby ju tam bolelo, „ďalej sa to nedostalo. Nevedel pochopiť, že v takých veľkých... žľazách... že v nich nie je mlieko. Vieš, ja som mu hovorila, čo bolo s malými... teda vlastne so mnou. Hneď nato sa stiahol, bol to vlastne slušný chlapec.“

Muži, ktorí evidujú jeho ženu predovšetkým pre kvalitu jej hrudníka, nie sú pre Paľa nijakou novou informáciou. Novinkou je preňho jedine meno maďarského biofyzika z Debrecína.

„ErnŒ?“

„ErnŒ,“ znovu vzdychne Milka. „Nejaký čas strávil v Amerike, naši stále omieľali, že aký mladý a už má taký vysoký citačný index... Naučila som sa od neho jednu pesničku, starú americkú ľudovú, chceš, zaspievam ti ju? Volá sa Why, po maďarsky Miért čiže Prečo. Spieval ju s maďarským prízvukom.“ Ďalšou novinkou je Milka, ktorá sa znenazdajky pustí do spevu.

Zvyšok celej historky, okrem toho mena, citačného indexu a pesničky, už Paľo pozná, Milka mu ju komplet vyklopila hneď, ako sa vrátila. Nič z toho si zrejme nepamätá: dokonale vytesnila z hlavy správu o ruskom sympóziu.

Má čo robiť, aby zahnal primáša s husličkami. Pre dnešok mu celkom stačí spojenie Milkiných ňadier a citačného indexu.

Ostatne, jeho žena mu podhodí parádnejší bonbónik, pretože len čo, obkukaná muzikantmi, donôti, obráti sa k nemu s treťou novinkou.: „No a túto pesničku som Peťkovi spievala pár dní predtým, ako sa začal zobúdzať, ty si bol vtedy v Košiciach...“ Prekríži si ruky na pleciach, strasie ju od zimy: „Takže už vieš všetko.“

Akiste netuší, že jej hlavná, základná zvesť nie je ničím novým a že z troch ozajstných novôt jej muž chvíľočku prežíva iba tú poslednú – aj to nie v spojení, ktoré mu ponúkla, totiž v kauzálnom reťazci spájajúcom synovo prebúdzanie s jej spevom. Skôr sa pokúša, mierne už poperzštený, prísť na to, aký signál sa tu vysiela jemu osobne.

Ak by to mal byť pokyn na hľadanie vlastného usporiadania, potom musí konštatovať, že o štruktúre seba samého vie pomerne málo. Svoj vlastný poriadok, vlastný vnútorný kód dosť dobre nepozná: on sám nemá nikde hore, nemá dolu, nemá spodok, nemá vrch, a nevie ani, či má stred. Uvedomuje si iba svoju vyrovnanosť, je to každodenný zaklínací rituál, ktorým svoje bytie ráno vyháňa z postele. Akoby mal na sebe masku spoľahlivého mravca skláňajúceho sa pred zákonitosťami vedeckého mraveniska, ktoré je v mnohom rovnakou džungľou ako okolitý svet. Čo za tým všetkým väzí, vie Boh, teda vedel by, keby bol, totiž, keby v neho Paľo veril. Už sa síce o to kedysi pokúšal, sám však cíti, že to bolo úsilie priveľmi racionálne: viera, skutočná viera, to predsa nie je ako zapísať sa od jesene do kurzu jogy v osvetovom stredisku...

Mojím stredom si ty a Peťko, odvetila by mu Milka, keby sa jej opýtal na pevný bod, odkiaľ hýbe zemou, zemou, ktorú pre ňu predstavuje kus Bratislavy, kde žije; Praha, kde jej otec študoval; Dekýš, kde sa sama narodila a kde má starká hrob. Niežeby aj Paľo nemal svojich blízkych, svojich predkov, svoje miesta. Ale keby mu oboch jeho najmilších napríklad prešiel vlak, alebo keby mu Milku zhltol dáky Maďar, aj s tými jej, prepytujem, kozami, tak potom čo? Čo by mu ostalo? No ak má visieť len na nich dvoch, načo je potom na svete? Aký to má všetko zmysel? Veď je to len číra odvodenosť. Najneskôr po troch generáciách jeho pamiatka, ak vôbec nejaká bude, definitívne vymizne: jeho pravnuci o ňom nebudú vedieť zhola nič.

A inak? Hádam len neprišiel na svet preto, aby participoval na úspešnom plnení výskumného plánu ústavu, rozdeľoval odborárske rekreácie v komisii nemocenského poistenia a zbieral odpadky na sídlisku?

Chce mu vari jeho chudučký syník, ako ho volala Milkina starká, chce mu vyjaviť práve toto? Chce azda napraviť, usporiadať jeho – prebudiť v ňom spolupatričnosť, príslušnosť, vedomie celku? Chce dosiahnuť, aby sa ako otec zaujímal o to, do akého sveta jeho syn vyrastá?

Chce od neho, aby niečo vykonal, niečo ozajstné, veľké, na čo by sa dalo spomínať aj potom, keď tu už nebude?

Napríklad – napríklad... čo?

Paľo sa rozhliadne okolo seba. Trochu sa mu krúti hlava.

„No ale povedz,“ hučí mladá žena pri vedľajšom stole, „predsa ja keď potrebujem vlasy, tak by to bol maximálny trapas, keby som s nimi išla ausgerechnet k tvojej bývalej žene, to už naozaj nie je moja krvná skupina, to mi musí každý uznať. Rozumieš, keby ona bola normálna, chápeš, čo sme si, to sme si, ja odchádzam, chladničku púšťaj na dvojku, rúra pripaľuje – ale keď ona je, prepáč, ja viem, že to bola tvoja žena, ale keď ona je taká strašná ropucha, bože môj dobrý, ja som také niečo ešte nestretla, však to by nikto ani neuveril!“ „Tak určite,“ odovzdane súhlasí partner, „určite má svoje muchy.“ „Muchy?!“ zvrieskne odrazu žena, v rozhorčení sa odvráti a jej pohľad sa stretne s Paľovým, „no ty si ohromný, že muchy!!“ Kým však stačí pripísať dotyčnej dáme ďalšie určenia, objaví sa nočný predavač ruží, ktorého jej spoločník ako spásu privolá ku stolu, jednu ružu pichne do krčaha s vínom, druhú skúša zastoknúť žene do jej efektnej frizúry, tretiu, azda aby odpútal pozornosť od témy, hádže oblúkom Milke na stôl, čo jeho partnerka komentuje so zhovievavým pokrčením pliec a s úsmevom na tvári, akoby chcela potvrdiť, že s ňou sa naozaj vždy a za každých okolností dá dohodnúť. „Budete mať šťastie, mladá pani,“ zavolá muž na Milku, ktorej kvetina spadla do pohára, „ruža v pohári – prírastok v chotári.“

„Tomu sa hovorí prognóza,“ uznanlivo kývne Paľo. „Prírastok v chotári.“

* * *

„Ak sa nemýlim, ide tu o prírastok,“ vysvetľuje Straube. „Vytiahol som ten svoj sersám,“ ukáže na taštičku s prístrojom pripomínajúcim niečo medzi tranzistorom a kalkulačkou, „a on hneď, načo to mám. To je také zázračné počúvadlo, hovorím mu, kde sa dá počúvať, čo sa stane. Ale treba na to čisté uši. Celkom seriózne si ich drhol v kúpeľni dobré tri minúty. A že či tam počujem plakať bábätko. Aké bábätko? No, čo mu mama vyrodí. Lebo súdružka v škôlke vravela, že ak sa ľudia majú veľmi radi, tak sa im narodí malé bábätko. A on mamu veľmi ľúbi, nuž sa mu narodí braček, už mu aj schováva hračky, aby sa nerozbili a tata nemusel kupovať nové.“

„Vzadu pod perinákom má skrýšu,“ informuje Ingrid. „A keďže mama vykladala, že ju ani nehne robiť v jeho izbe poriadok, pustil sa do toho sám, lebo chce, aby to tu bábätko malo čisté a pekné.“ Na dôvažok si neodpustí: „Nechápem, prečo si ma nezavolala skôr, nemusela si mať nervy.“

„Ja som ťa nevolala?“ zmätene sa ohradzuje Milka. „Prepáč.“

„Mne to môže byť jedno, kuriatko.“ Uprie skúmavý pohľad na Paľa s ružou v ruke: „Medové týždne po rokoch?“

„No vieš,“ zaškerí sa na ňu Paľo, ktorému je odrazu toto rýchle vysvetlenie aj s celou Ingrid protivné, „bolo treba zahladiť kopec vecí. Však Emília ti hovorila, nie?“

Ingrid zajastrí, no kým Milka stačí čokoľvek vyjasňovať, Straubeho prístroj z ničoho nič zapína. „Ozaj,“ povie majiteľ, „myslím, že všetko je tu v poriadku.“

„A čo to bolo teraz?“

„Ono to má register aj na biovlny...“

„To meria pocity?“ ožije Paľo. „Napríklad keď ma niekto naštve?“ A keď ho Milka zarazí pohľadom, dodá: „Alebo keď je niekto zamilovaný?“

„Nie, to nie. Všetko je len v štádiu experimentu,“ púšťa sa Straube do výkladu, lenže Ingrid ho preruší: „Tajného milenca ti to nevysnorí, môj drahý.“

„Ja si len predstavujem,“ usmeje sa na ňu domáci, „ako vám to tu po celý čas pípalo.“

„Ono sa nedá vždy odlíšiť, či ide o pozitívne alebo negatívne prúdenia,“ komentuje Straube. „Ale čudoval by si sa: naše telá sa navzájom zhovárajú oveľa viac, ako si myslíme. Jeden africký politik, meno si už nespomeniem, mal vraj svojich vlastných čuchačov. Každého hosťa mu dôkladne oňuchali, aby vypátrali, s akými úmyslami prichádza.“

„No, doma by som to mať nechcela,“ ozve sa Ingrid.

„Však ja ho držím v labáku,“ placho podotkne Straube.

Vtom sa ozvú detské kroky. Milka vyjde z izby, zatvorí za sebou dvere.

„A je po probléme,“ s prevahou v hlase povie Ingrid.

„Pozri,“ opatrne sa ohlási Straube, „patogénne zóny v izbe pravdepodobne nebudú...“

„Dôležité je,“ pokračuje Ingrid, „že Milka už potrebovala nejaké vysvetlenie. Skôr alebo neskôr by jej začalo šibať.“

„Počkaj, aké vysvetlenie?“ Paľovi sa krížia oči.

„No, braček a tak.“

„Čo on to nepovedal?“

„Ale však všeličo porozprával, aj tie uši si bol umyť... Len to nebolo doslova a do písmena tak, ako si počul. To vôbec nevadí, ona na to nepríde, vypytovať sa ho nebude, ja ju poznám. Nakoniec, bábätko spomínal aj sám. Nie aby si to teraz pokazil.“

„Ach tak.“

„Uver, takto to bude najlepšie. Po čase ho to prejde, to je len taká vylomenina. Zbytočne ste to nafúkli.“

Nielenže mu Ingrid všetko vyloží, ešte mu aj predpíše, čo má robiť. „Tomu sa hovorí terapia,“ frkne Paľo.

Prístroj zapípa. Straube ho vloží do puzdra. Keď ho zatvorí, ozve sa znovu, trochu iným tónom, ako by to bol klaksón auta.

* * *

Nie, to netrúbi auto. Možno nočný autobus.

Vedľa v posteli oddychuje Milka. Všade je ticho a tma, len v detskej izbe svieti malé svetielko.

Po špičkách podíde ku dverám.

Ale neotvorí.

Vráti sa do spálne. „Milka...“ Spí ako zarezaná. „Milka...!“

„Čo je...?“

„Vstaň. Choď sa pozrieť. Potichu.“

„Čo sa stalo? Je hore?“

Ostane sedieť na posteli.

Bosé nohy sú čochvíľa späť. „Mal tam iba rozsvietené.“

Milka sa všuchne pod perinu.

„Je to on?“

„Prosím?“ Natiahne sa k nemu.

„Nič...“

Siahne jej rukou na prsia. Áno, je to ona.

Ostáva overiť seba.

OKNO

Museli si vziať taxík.

Šofér mal zadné sedadlo zapratané kartónovými škatuľami, a tak sa s Duňou tiesnili. Ale nechcel si sadnúť dopredu; bol vlastne rád, že mu príležitosť dožičila sedieť pri dcére, občas sa o ňu v zákrute oprieť, alebo jej položiť ruku na plece, len tak nenápadne, nevtieravo, bez trápnych prejavov vrúcnosti. Chýbal mu telesný dotyk s blízkou bytosťou: zdalo sa mu, že to všetko už trvá pridlho.

Až donedávna nebola Duňaša taká plachá. Mala dlhé, lesklé, tmavohnedé vlasy, zapletené do hrubého vrkoča. Moja bylinka, privoniaval k nej, môj vrkôčik vždyvoňavý. Toho leta však bola s matkou pri mori. Deň pred odchodom sa musela dať ostrihať. Valentínovu pýchu a radosť, hustý vláčny závoj, do ktorého sa mohla celá schúliť, sedemdesiattricentimetrovú púť pre vankúšiky jeho prstov, po každom pohladkaní slabučko zelektrizovaných – to všetko Duni ktosi odfikol a nasadil jej na hlavu úbohé, strapaté hniezdo s ofinkou, vyblednuté prímorským slnkom.

Vrátila sa vytiahnutá, opálená nezvyčajným odtieňom, až sa mu videlo, akoby to ani nebola jej pokožka; a keď si to chcel overiť, keď chcel navyknutým pohybom okúsiť tie čudné vlasy i kožu, odtiahla sa. Odtiahla sa a previnilo sa pozrela, mykla plecom, ani čo by chcela povedať „no fakt, čo pozeráš, je to fakt...“ – ale nepovedala nič. O mesiac bude mať jedenásť, pomyslel si, a keby sa neostýchal, bol by sa bývalej ženy opýtal, ako je to s jej dospelosťou.

„Nie je šik?“ komentovala svoj zákrok Pavla. „S tým vrkočom to bola strašná štrapácia. Takto sa jej výborne pláva a je úplne samostatná.“ „Budem si musieť na ňu zvyknúť,“ prehodil do telefónu. Napadlo mu, ako asi pláva inžinier Sýty, ktorý bol pri mori s nimi.

Ukradomky hľadel na dcéru. Sedela vystretá, ľavú ruku mala natiahnutú na papierovej škatuli. Len teraz si na nej všimol prstienok s maličkým očkom. Zamarilo sa mu, že takto z profilu sa azda väčšmi ponáša naňho a na jeho otca: možno z nej raz bude Kamiačová. Podľa výzoru, inak sotva, uvedomil si, pretože je iná, a bude čoraz odlišnejšia, stále novým a novým spôsobom. A ak ho kedysi táto premenlivosť jej podôb tešila a nadchýnal sa každým jej novým vydaním, dnes mu z toho bolo nanič.

Nikdy už nezje gumu; nepoletím s ňou na pohotovosť; otec ju už nikdy nepovezie v kočíku vyzerať vláčiky; nikdy jej už tak nezažiaria oči ako pri hustej kanadskej borovici, ktorú zázrakom zohnali až na Štedrý deň – to všetko už nikdy nebude, a Valentína odrazu prudko a bez výstrahy zabolí čas, až ho strasie. Nesmiem byť sentimentálny, takto by sme z cesty veľa nemali.

Že ju zoberie so sebou do Prahy, to mu prišlo na um až v poslednej chvíli. Pavla napodiv privolila, zdalo sa mu, akoby celkom ochotne privítala možnosť oddýchnuť si od dcéry. „Daj na ňu pozor, má už vlastnú hlavu.“ To vedel i videl, sedela tu pri ňom, rozmýšľal, čo v tej vystrihanej hlave má.

Od rozvodu nebol v starom byte, pár krámov si odniesol ešte predtým. S bývalou ženou sa stýkali len telefonicky. Duňa za ním chodievala sama. Nasťahoval sa k otcovi, nebolo to ďaleko.

Pavla k nemu dcéru púšťala, no prenocovať jej nedovolila. Nenaliehal. Ani teraz sa o tú Prahu nijako neprosil, a keď matka súhlasila, zmocnila sa ho popri radosti predtucha, že dcéru dostáva ako výkupné za niečo, čo ešte len bude nasledovať. Bol si skoro istý, že to bude svadba so Sýtym. Závidel mu dcéru, možnosť stále byť s ňou: obyčajnú, všednú každodennosť. Ženu mu nezávidel, pomaly už zabúdal, ako vyzerá. V prvých dňoch po rozvode sa v duchu pripravoval na náhodné stretnutie. Čo ak ju uvidí niekde na ulici, čo povie, ako sa zachová? Rozbúšilo sa mu srdce už len pri tej predstave. Časom sa však tep utíšil a bol si načistom, že by takú situáciu hravo zvládol, celkom tak, ako býval pokojný pri telefóne, keď začul jej hlas. „Nechcete ísť radšej vlakom?“

Vlakom ísť nemohli, Valentín by nestihol vystúpenie. Museli sa zveriť lietadlu. Prvý raz s Duňou poletia. Za obrovské peniaze, ale na tom nezáležalo, za seba neplatil, išiel na účet pobočky Matice slovenskej pri pražskej Akadémii vied. Mal predniesť zopár básní na „slovenskom večierku“, oneskorenej septembrovej akcii k výročiu Povstania. Nebude recitovať sám, spolu s ním vystúpia ďalší dvaja. Ako sa Valentín dozvedel, oslovili ho v krajnej núdzi: bol šiestym náhradníkom v poradí. Všetci zlyhali.

Prvý tip nakrúcal film, nemohol sa uvoľniť. Druhý si predĺžil dovolenku a nevracal sa do republiky. Ďalšiu interpretku, bývalú kolegyňu, zavolali na akciu do bulharského kultúrneho strediska, nadirigoval ju tam telefonicky nejaký úradník. „Neviem, či to ty vieš pochopiť,“ vykladala Valentínovi, „ale ja si jednoducho nemôžem dovoliť tam neísť, rozumieš?“ Vyrozumel ďalej, že štvrtého kandidáta odexpedovali práve v tých dňoch na protialkoholické liečenie niekam do hôr, vraj ho naložili do sanitky skoro ráno v spodkách. Potom volali Ellerovi, ten oznámil, že sa im na to vyserie, robiť v Prahe pajáca, takých je tam dosť, nech idú mladší. Ale mladší ísť nemohli – Praha údajne nepovažovala za vhodné, aby si povstaleckú pietu uctil priveľmi čerstvý absolvent. Tak si ktosi spomenul na Valentína. Ozaj, opýtala sa bývalá kolegyňa, vraj si bol recitovať v starobinci na Kamčatskej, musíš mi porozprávať, ako to tam vyzerá, chceli by sme tam dostať svokru. Tak zlom väz. Potom mi zavolaj, dobre?

Roky sa s nikým z divadla dlhšie nerozprával. A teraz by si mal s ňou dať rande niekde v kaviarni a referovať jej o pražskom večierku a bratislavskom starobinci? Vyvstala mu v pamäti Achmatovová: „Ty smutné hodokvasy/ tajemné neschůzky/ ty oněmělé hlasy/ a hovor bezústý...“

Šofér sa nenáhlil, hoci ho o to výslovne poprosil. „Veziem sklo, vážený.“ Ukázal dozadu na kartóny. „Plus plný kufor.“ Keď videl, že jeho vysvetlenie veľmi nezapôsobilo, dodal: „Dnes ráno som to nakladal v Salzburgu.“ „Ocko, kde je Salzburg?“ Jej prvá veta v tomto aute. „V Rakúsku,“ odvetil a chvíľu sa zaoberal predstavou, čo všetko asi šofér prepašoval. „Exponáty na veľtrh,“ doložil taxikár. „Nemal som ich kedy zložiť. Furt sa nevedia dohodnúť kam.“

„Kto sa nevie dohodnúť?“ opýtal sa len tak, aby niečo povedal, prípadne obmäkčil šoféra svojím záujmom: možno sa zľutuje a pridá. „Oni,“ skonštatoval šofér, ukázal palcom nahor, ale nepridal. „To je kapitalistický štát?“ pokračovala. „Neutrálny, ale...“ uškrnul sa šofér. „A v neutrálnom platia naše peniaze?“ Šofér sa odmlčal, obrátila sa k otcovi. „Lebo Pavla povedala, že na budúci rok pôjdeme do Talianska. Tam je kapitalizmus. A ujo Peter povedal, že má niekoho na kapitalistickú cudzinu.“ Matku odmalička oslovovala krstným menom, jemu sa to vtedy páčilo, taký liberálny prístup, neznášal autoritatívnu výchovu. „Tam je pekne,“ vyhlásil a snažil sa do hlasu vložiť uznanie. „Raz sme tam s Pavlínkou boli.“ Rád by bol dcére v nejakej prístupnej forme vysvetlil, že ju vlastne vo Verone počali, Pavla si to presne vypočítala – možno si to chce zopakovať, nie je veľmi vynachádzavá, pomyslel si uštipačne. Napochytre však nevedel ako. Cez oblok už bolo vidno letisko. „Viem. Tam ste ma urobili. Pavla to má zistené.“ Vyslovila to vecne, lakonicky, ako keď poslucháčka medicíny komentuje technické okolnosti súlože zavŕšenej oplodnením. Valentín stuhol. „Neviem, či aj ja s nimi pôjdem. Či nepôjdem do pinďáku, keď som už tohto roku nebola. Keď ale Pavla hovorí, že na budúci rok sú u nich len samé branné pinďáky. Tak neviem.“ A šibla po otcovi pohľadom.

Na obzore pristávalo lietadlo. Zapadajúce septembrové slnko sa opieralo do kartónových škatúľ. Zdalo sa mu, že dievča chce poznať jeho stanovisko. Možno dúfa, že jej odporučí more. Alebo ho skúma: čo on na to, že matka chodí na prázdniny s ujom a nie s ním? Duňa je schopná takto skúmať, má v sebe niekedy až nedetskú schopnosť odstupu. Možno jej už matka všetko vyklebetila, svadobná cesta a tak, dávno sú dohodnuté, a toto sú len také konverzačné otázky. Ale nie, Duňa nie je až taká rafinovaná. Hoci teraz, odkedy je vystrihaná... je aj nejaká vymenená... Ale aká? Čo o nej vie?

Valentín Kamiač dospieva k poznaniu, že o svojej čochvíľa už dospievajúcej dcére nevie skoro nič. Je to preňho určitá gnozeologická facka. Nevie, aká naozaj je, netuší, čo si skutočne myslí. Nevie ani, nakoľko je ešte dieťa a nakoľko už žena. Neostáva však iba pri facke. Jej doplnkom, akýmsi kopancom, je ďalšie poznanie: je pred dcérou v rozpakoch, hanbí sa sondovať, čo všetko napríklad vie o ich rozvode, o Pavle a Sýtom. A zároveň sa v ňom rodí nádej: veď na to im poslúži táto cesta, dostali možnosť lepšie sa spoznať.

„Koľko mi dovtedy dorastú vlasy?“ opýta sa Duňa. „Vrkoč ti nedám,“ usmeje sa na ňu. Má ho doma, zakomponovaný do tmavého rámu s rozbitým zrkadlom: vo včelíne stojí dievča, v ruke drží Dunine vlasy obsypané včelami – to je Valentínov prvý a jediný obraz-koláž, ktorý pomenoval „Podvečer s vrkočom“.

Vrkoč je mŕtvy, dievča žije.

Na križovatke pred letiskom bliká červená, na priecestie sa blíži vlak. Rušeň sa nekonečne vlečie, ťahá všetky možné druhy vozňov, popísaných cudzokrajnými nápismi. Pozorujú s Duňou vagón za vagónom. V tom sa k nemu privinie. „Ocko... Skús nejakú...“ Ešte ako dieťa zvykla od neho drankať básničky. Keď sa mu nechcelo recitovať cudzie, vymýšľal si pre ňu rýmy sám. „Ocko...“ Čo to na ňu odrazu prišlo? Položí jej ruku na čelo: nie je horúca? Duňa sa o neho opiera, nalieha ďalej. Podvolí sa.

„Už je pozde, nepamätáš – !/Nad horami vrcholí/veľký mesiac, nemý, bledý,/obličaj sťa mŕtvoly,//riedke mráčky tiahnu nebom,/kryjú mesiac v závoji;/tiene blúdia siným poľom,/pokoj čuší po chvoji;/niekde v diaľke hlásnik trúbi/pozdnú nočnú hodinu,/ozveny sa duté vlnia, až kdes’ v tichu vyhynú – //zrovna, zrovna jako vtedy! .../Mesiac padá za hory,/len ty nejdeš dokončiť tie/započaté hovory...“

„Vy ste herec?“ opýta sa šofér, keď doznie Krasko, kedysi vlastne určený pre Pavlu, a auto prejde cez koľajnice. „Ale jaj,“ povie Valentín. „Kde bolo – tam bolo.“

„Ja len, že vás nevidno v televízii.“ Predsa len trochu zrýchli, akoby tým chcel naznačiť, že inak sa mu Valentínova kultúrna vložka pozdávala.

Čo keby som tomuto človeku prezradil o sebe viac, blysne mu hlavou. Niet kedy, odbije túto absurdnú myšlienku, veď sú už skoro na mieste. Chce pozrieť na hodinky, keď vtom zbadá, že má ruku vlhkú od dcériných sĺz.

Duňaša plače, chudučké pliecka jej otriasajú vzlyky. Valentín nemá potuchy prečo, nechce sa mu veriť, že od tých veršov, ktorým ona ani dobre nerozumie, tak ako on teraz nerozumie jej.

„Ale...“ povie a cíti, že sa v ňom niečo prebúdza. „Nono...“ postrapatí ju. „Nemôžeme teraz plakať,“ šepce jej, „teraz musíme už vystupovať.“

Osuší jej slzy.

Zaplatí. Vystúpia.

V povetrí už cítiť jeseň, privieva ju mierny južný vietor, ktorý sem prišiel od rovín, zastavil sa na úbočí Karpát a nenáhlivo sa tu otočí.

Valentín roztvára nozdry, zhlboka vdychuje jesenný vánok, akoby čosi vetril, akoby si overoval: ako to vlastne vonia? Akoby skúmal, nakoľko už patrí k tomuto ročnému obdobiu, či mu je primerané a či je on primeraný jemu. Jedným slovom, či už dozrel: vonia to tohto roku inak?

Pozrie na dcéru, lebo sa mu vidí, že jeho schopnosť vycítiť jemný odtieň medzi vôňou minulej a tejto jesene by mohla súvisieť s ňou.

A Duňa? Duňa stojí na chodníku a hľadí do zeme.

Vezme ju pod pazuchu.

Keď vojdú do haly, hlásateľka práve oznamuje, že lietadlo do Prahy z technických príčin odletí až o tridsať minút.

Valentín sa preľakne v neblahom tušení. Vždy to tak býva: od chvíle, keď sa niečo zmení – on pritom nevie, čo vlastne! – odvtedy sa veci zasekávajú, udalosti dostávajú iný priebeh.

Všetko už potom len tak prefrnkne.

Duňa sa odrazu chytí za brucho.

„Je mi blbo.“

„Veľmi?“

„Hm.“

Priloží si ruku na bolestivé miesto. Znenazdajky mu svitne, že ju nemusí bolieť práve žalúdok. To by ale znamenalo...

„Máš kŕče?“

Duňa prikývne. Je úplne zelená.

Valentín sa potí.

Prikročí k pultu.

„Ocko...“ ozve sa Duňa plačlivo. „Nepoletíme?“

„Ja musím.“

Dohaduje sa s letuškou: niekoľko vecí naraz: lekárničku, sanitku, zrušenie jedného letu, vlastne dvoch a preloženie toho druhého o hodinu neskôr, pásmo poézie sa začína o ôsmej, on sám má vystúpiť ešte neskôr, pri troche šťastia by to všetko mohol stihnúť.

Letuška má oči ako Pavlína a vybavuje ostošesť.

Valentín medzitým vytočí Pavlino číslo.

Telefón dvihne Sýty, ktorý sa predstaví ako Peter a nevinne oznámi, že Paška je vo vani. Valentín si utiera čelo a rozmýšľa, akú správu má po ňom poslať. Skôr ako niečo vyjachce, spojenie sa preruší. Vytočí znovu, je obsadené.

Duňu nájde v kúte haly, vo veľkom foteli, schúlenú do klbka. Zdvihne k nemu srnčie oči. „Ocko, ja viem... Urobila sa mi tá menštruácia...“

Vonku ju už stojí sanitka, zelená, vojenská, s výrazným červeným krížom. Pobozká dcéru, ktorá sa znezrady ako víla premenila na ženu. Žieňatko sa k nemu naposledy pritúli. „Pôjdem pozrieť Muftiho,“ vyhŕkne. Chystali sa v sobotu ráno do zoologickej, Dunina spolužiačka čítala, že tam majú prírastok, malého sloníka. No v tej chvíli sa mu to zdá smiešne, veď k Duni sa to už nehodí.

* * *

Pred budovou zarevú motory lietadla. Slnko kleslo za obzor. Valentína strasie zima. Zaskočí ho samota.

Dá si v bare koňak.

Uvažuje, či má znovu zatelefonovať, potom sa rozhodne, že radšej nie. V hale je zapnutý televízor, majstrovstvá Európy v basketbale. Asi budeme tretí. Spomenie si na šoférovu poznámku o televízii: nie že by po nej túžil. Hoci to akosi patrí k hercovi – občas sa ukázať na obrazovke – nie je to televízia, po čom Valentín najviac túži. Pochopil by to? A pochopil by, keby mu povedal, že dnes nie je hercom, nevykonáva rolu herca, nevystupuje v televízii ani v divadle, lebo im svojho času nedal papier?

Nie je síce hercom, uvažuje ďalej, ale momentálne letí zahrať si rolu herca. Odohrá si svoje, odletí a vráti sa.

Kam?

K sebe?

Ale čo to znamená – k sebe?

Je to azda tá „osobná integrita“, v mene ktorej kedysi nedal papier?

Takéto úvahy mu neprichodia na um často, no keď prídu, nemôže sa ich zbaviť, akokoľvek sa mu vidia triviálne. Podľa možností si ich nepripúšťa, ale z času na čas sa mu samy rozlezú po celom organizme. Sú síce ako obohratá platňa, ibaže si už vybojovali samostatnosť a Valentín sa ich nevie striasť. Kým si ony svoje neoduvažujú, je bezmocný. Ako voči nádche: keď sa lieči, trvá týždeň, keď nie, sedem dní.

Napokon, toto vyššie štádium mu svojím spôsobom vyhovuje. Môže tie úvahy pozorovať, vnútorne sa od nich oddeliť. A keď sa odčlení, potom v tom mieste, čo mu ostáva, nemôže síce nejako zvlášť rozvažovať, pretože jeho myseľ okupujú úvahy, môže tam však byť, existovať; prázdny a priezračný, zavesený v čudnom bezčasovom priestore, v ktorom je azda ešte väčšmi opustený, ako keď býval od svojich úvah neoddelený, keď s nimi bol stotožnený – avšak je to akási čistejšia, abstraktnejšia, menej bolestná opustenosť.

Pre istotu si dá ešte jeden koňak. Uvelebí sa v kresle a s pohárikom v ruke sleduje program. Ten v hlave, i ten v televízii.

Úvahy najprv oboplávajú Mys pochybnosti. Mys je čoraz ostrejší, plytčina sa rozširuje. Tu sa Valentínovi pripomína, že pevnosť jeho vtedajších dôvodov medzičasom značne zvetrala; dnes už by to hádam neurobil, dnes by možno zareagoval inak. Valentín len prikyvuje, súhlasí, koňak ho príjemne hreje. V televízii sa objavia tri písmená, „V“, „T“, „R“, najprv len stoja vedľa seba, potom sa vysunú dopredu k divákovi, až zaplnia celú obrazovku, začnú sa točiť, krúžiť, ustupovať a postupovať, vytvárať rôzne obrazce, zoskupenia, klikyháky. Šoférovi by teda mohol tvrdiť, že si vtedy chcel zachovať integritu, alebo že si chcel udržať svoju identitu. Mohol by dodať, že nechcel stratiť svoju tvár. A mohol by mu to tiež vysvetliť jednoduchšie, na príklade motocykla, konkrétne skútra: Valentín kedysi poznal dievčinu, čo si ani zaboha nesadla na skúter; nie že by sa bála, ale sa jej to bytostne bridilo, nadobudla k tomu odpor v časoch, keď mladíci na skútroch patrili k ideálom dievčenských sŕdc. Tomu by už muž za volantom asi porozumel, horšie by bolo, keby sa opýtal, ako to s tou integritou a identitou vyzerá dnes.

Úvahy sa na nič nepýtajú, úvahy plávajú k Robinsonovmu ostrovu. Magazín VTR. Naučil sa nečakať nič od nikoho. Jeden čas to bolo tak, že najmenej mohol očakávať od bývalých kolegov, od tých, ktorí zostali v tom. To jest prakticky skoro od všetkých ostatných. Robinson už pristal, ale Piatka nikde. Koňak je priesvitný a zároveň hnedý, to je zaujímavé. Zvučka magazínu VTR. Najprv s ním mnohí sympatizovali. Držali mu palce. Iba si nevedeli predstaviť, čo bude robiť. Herec si nemôže priveľmi vyberať. Niečo robiť musí. Môže na to nadávať, ale musí to robiť. Nadávali. Raz len tak hundrali, inokedy zúrili, besneli, preklínali svojich chlebodarcov. Kliatby sa im len tak rojili z úst. A oni sa rojili na pódiách, na estrádach, na obrazovkách. Moderátor magazínu ohlasuje, čo všetko uvidíme, kam všade sa s televíznou kamerou pozrieme. Potom sa mu čudovali, prečo sa toľko štorcuje. Veď je to správne, keď človek prejaví svoj postoj, za to si ho možno vážiť, on ho prejavil, už sa stalo, napokon to urobil aj za nich, veď aj oni si v podstate myslia to isté, lenže nie každý si môže dovoliť ten luxus ako Valentín, je to síce krásne, ale niekto musí aj robiť. A potom, Valentín je predsa len v trochu inej situácii, nie je herec-profesionál, dal sa na divadlo ako neskončený prírodovedec, keď prestal svoju budúcnosť vidieť v chémii.

V tom čase bolo na výslní rozdúchavanie pahrieb minulosti, ja ti to hovorím, citoval mu kolega úryvok z Mináča, „našou kontinuitou je práca, ona je červenou niťou našich dejín,“ a ja z nich nechcem vypadnúť, presne takúto vetu vysúkal celkom vážne tento mladý muž, a oči sa mu leskli od vzrušenia, keď to prednášal na slávnostnom matiné v divadle, „ak sú dejiny dejinami kráľov a cisárov, vojvodov a kniežat, víťazstiev a dobytých území, ak sú dejiny dejinami násilia, lúpeže a vykorisťovania, potom nemáme dejiny,“ plápolal, „sme národ staviteľov v metaforickom, ale aj v skutočnom zmysle,“ a prítomní majitelia stavieb najrozličnejšieho druhu mu súhlasne pritakávali, „vystavali sme ako murári a šichníci aj Viedeň aj Pešť,“ zdôrazňoval kolega, čo do tej Budapešti a Viedne tak rád cestoval, „kto spočíta, koľkokrát sme utekali do hôr,“ rozvášnil sa, hoci jeho obľúbenou gnómou bolo, že príroda je pre zvieratá, a sám večne sedel v kaviarni, „z krvi a potu, z utrpenia a práce sa rodila civilizácia na tomto kúsku zeme,“ dunel mladý herec a nový riaditeľ divadla, operetný spevák, úprimne zaslzil, „nemáme čo smútiť za takzvanou veľkou históriou: je to história veľkých lúpežníkov,“ a malí jánošíci zhromaždení na slávnostnom zhromaždení slávnostne povstali a zaspievali Znej pieseň slávna, vznešená, Valentín povstal tiež, nedalo sa ostať sedieť, od chrbta naňho dýchal kádrovák slivovicou, buď práci česť, usmievali sa naňho zboristky, rozváňajúce novou značkou intimspreja, svet striasa jarmo reťazí, žmurkol naňho kolega, ktorý mu kedysi požičiaval Ionesca, sála sa otriasala nie spevom, ale rykom, polovica účastníkov sa už stihla pripiť, buď práááci česť, revali všetci odušu, kto z presvedčenia, kto z rozbláznenia, kto z beznádeje, kto zo zúfalstva, a hlavne z prahlbinnej nediferencovanej davovej spriaznenosti, v duchu ktorej všetci, absolútne všetci, ako sme tu, všetci do jedného sme v tom, podobne ako pri pochode na vojenskom cvičení, o ktorom si môžeme myslieť svoje, môžeme sa z neho potajomky vysmievať, keď však treba, tak strieľame, pochodujeme a spievame.

Parný stroj. Spriadací stroj. Tkací stroj. Rušeň. James Watt a Ivan Ivanovič Polzunov. Žiarovka. Marx z profilu. Staré vydanie Kapitálu. Továrnik s cigarou. Masa robotníkov. Engels. Anglické nápisy. Priemyselná revolúcia.

Valentín sa vtedy nepripojil k spevu. Onedlho išlo o to, či sa zapojí inak. Ale ani to už dlho netrvalo, neskôr to už bolo každému jedno. No spočiatku akoby doznievalo obdobie určitého záujmu. Rozdeľovali sa roly, prideľovali sa pozície. Bolo treba definitívne naliať čistého vína, pretože niektorí s ním ešte vždy rátali. Ani nie s jeho herectvom, skôr s ním ako spolutvorcom predstavení, vymýšľačom nápadov, fínt, gagov: nebol zaťažený profesionálnym akademizmom a hovoril do všetkého, od kostýmov cez scénu až po réžiu. Ako študenti boli fascinovaní projektom totálneho divadla, na ktorom sa podieľa celý súbor, to ho vlastne uchvátilo a odradilo od chémie, od špecializácie na umelé hmoty. Už si si zaprotestoval, povedali, to stačilo. Nerob zas zo seba machra, vieš predsa, za kým máš ísť. Teraz treba pracovať, treba z toho všetkého rozumne vyjsť, aby sme mohli robiť aj slušné veci. Lenže pracovať sa mohlo iba s papierom, tak sa to u nich v súbore vyvinulo. Nie s papierom o skončení školy, do súboru ho vzali i bez neho a boli by ho oželeli. S iným papierom – so sebakritikou. Je to obyčajná formalita, to už je úplne jedno, či ty nejaký papier dáš alebo nie. Nikto si to nevšimne, pár mizerných slov o tom, čo ľutuje a prečo víta príchod bratských armád. Nepoviem, keby si bol Lawrence Olivier. Alebo národný umelec. Ale nie si. Si Valentín Kamiač, s maturitou. No vážne, čo to komu hovorí? Valentín Kamiač, Kamiač!

Kamiač! Pán Kamiač! To volá žena za pultom. Strhne sa a hrnie sa k nej. Letuška s očami ako Pavlína mu dá letenku. Hľadí na hodinky: ešte stále by to mohol stihnúť.

Valentín, pravdaže, uznával, že na jeho papieri svet nestojí a on sám nie je pupkom sveta. Pocit pupku sveta už jeho spoluobčanov dávno a nenávratne opustil, predmetom všeobecného záujmu sa stali skôr vlastné pupky. To len Valentín ostal hranatý; vytŕčal medzi ostatnými, lež nie ako ušľachtilý, urastený strom, skôr ako neohrabaný, ťarbavý ťuťmák, o ktorom by taký Walter Jens napísal, že pripomína dávno zabudnutý detský krok z predchádzajúcej epochy – načo toľko rečí? To ten koňak, dáme si kávu.

Aj v televízii je káva, pri káve diskusia. Podľa opakovaných, dopredu vystreľovaných titulkov sa diskutuje „o povahe, charaktere a podstate VTR v podmienkach súčasného triedne rozdeleného sveta z hľadiska formovania osobnosti nového typu“, titulky sa ledva pomestia na obrazovku, ešte dobre, že ich opakujú, aby divák nezabudol, o čom je reč, lebo v skutočnosti sa diskutuje o všeličom, keďže vedecko-technická revolúcia nám nezadržateľne preniká do všetkých úsekov, do všetkých rezortov, do všetkých oblastí nášho hospodárskeho, politického, kultúrneho i spoločenského života. Diskutéri, otitulovaní spredu i zozadu, sypú z rukáva výroky klasikov, vymenúvajú krajiny, kde sa už VTR cieľavedome presadzuje, a uvádzajú štáty, kde VTR buď pokrivkáva, alebo je pre tamojšie obyvateľstvo pliagou a bičom. Jeden z nich pripomína, že v procese realizácie VTR neslobodno zabudnúť na človeka. Ďalší sa vytasí uznesením o harmonickom a všestrannom rozvoji bytostných ľudských síl. Vtom si Valentín všimne, že za stolom sedí aj jeho spolužiak, ešte z chémie. Zbystrí pozornosť. Vychudnutá docentka si dovolí pripomenúť, že popri všetkých pozitívach je VTR hlboko, skutočne mimoriadne hlboko protirečivý a rozporuplný proces, nabitý dialektickým napätím. Ako príklad uvedie ekologické problémy v sídlištných aglomeráciách, ktoré nie vždy riešime na úrovni, o čom svedčia preplnené odpadové smetníky, ktoré príslušné služby pre oneskorené prídely nafty nestačia odvážať. Spolužiak prikyvuje, že to je tá dialektika a redaktor ho doplní, že dodávateľsko-odberateľské vzťahy nefungujú tak, ako by mali. U nás v dome, dodáva docentka, celý dvor príšerne, prepytujem, smrdí. Titulky znovu upozornia diváka, o čom sa diskutuje. Vzápätí sa istý holohlavý účastník diskusie, inak riaditeľ Výskumného ústavu pre tvorbu socialistického životného spôsobu, vyjadrí, že konečným cieľom socialistickej kultúrnej revolúcie, do ktorej patrí i VTR, je dosiahnuť taký stav, keď sa prometeovský princíp prebudí v každom človeku, keď každý človek v socializme bude mať reálnu možnosť dosiahnuť všestrannosť Leonarda da Vinciho.

Valentín da Vinci dopije kávu a pokračuje v imaginárnej spovedi šoférovi. Papier nedal, ani len naštylizovať ho nevládal. Ostatne, ktovie, či nebolo neskoro. Angažmán sa mu skončil, neobsadzovali ho. Trúsili sa reči: svojím konaním uškodil divadlu, ktosi si predsa len všimol jeho tvrdohlavosť, zbytočne sa tým na súbor upozornilo, bez tejto epizódy by sa všeličo bolo dalo zachrániť. Také čosi sa nedá len tak prepáčiť.

Čo ako to všetko nechcel vidieť, ležalo to pred ním ako na dlani, nekonečne jednoduché a nesmierne skutočné, naplňujúce tak hlavnú vlastnosť onej doby, jej obludnú reálnosť; nehanebne na obdiv vystavené bytie, nepretržite upozorňujúce na seba, že je, že existuje, bez minulosti, bez budúcnosti, teraz; bytie ako ontologický dôkaz seba samého. Videl, ako sa to bytie od neho čoraz výraznejšie oddeľuje, oni boli dnu, v tom, on bol mimo, vonku. Po čase aj reči ustali, už oňho nešlo. Ešte ho sem-tam niekto pozval na pohárik, no skôr zo zotrvačnosti ako zo záujmu, a keď sa raz stretli viacerí, všimol si kyslé tváre – pripomínal im časy, keď robili iné divadlo. Ušli sa mu aj nepríjemné otázky: „Všetci trčíme v hovne – tak čo sa tváriš, že ty v ňom nestojíš? Ty si fakt myslíš, že si nejaký lepší? Nejaký úžasný? Len pre to gesto? Na ktoré každý onedlho zabudne?“ Začal pripomínať donkichotskú figúrku, ibaže nevzbudzoval sympatie.

„Súdruh Kamiač,“ oslovil ho raz jeden kritik, čo nad ním kedysi ako nad amatérom držal patronát, „vy niečo viete? Vy máte nejaké správy? Nejaké iné správy ako ja? Ako my?“ Nemal. „Veď ja si tiež myslím, že nie! Súdruh Kamiač, nemýľte sa, to máte zlé správy, ak máte správy, že by sa tu malo niečo meniť tak, ako si to azda vy predstavujete!“ ráčkoval kritik. „Vy sa musíte zmeniť, súdruh Kamiač, vy sám, a pozor na to, aby nebolo po dvanástej...“ Bolo. Objektívne možno nie, ale vnútorne, pre Valentína; jeho čas plynul inak.

„Ty sa zbytočne dištancuješ,“ písal mu – ešte pred dvanástou – iný kolega, ktorý odišiel režírovať do Zvolena, „pretože už ani nevieš, od čoho sa vlastne dištancuješ. Veľmi sa mýliš, ak si myslíš, že si postava z tragédie. Si iba typ dramatického postoja, sociálna maska, ktorá ledva vyžije do polovice hry, potom sa strápni, každého znechutí, omrzí... Skutočnou tragédiou je boj...! Vstúpiť do temna a bahna, nedať sa odradiť blatom a zápachom, napriek všetkému dvíhať pošliapané hodnoty a niesť ich ďalej, ukazovať cestu, svetlo, nedať si len tak ako sopľavý fagan vziať lampášik, ale ruvať sa oň, zápoliť. Táto krajina potrebuje svetlonosov, a nie efeméry; trvalú žiaru, a nie podenkové záblesky; tomuto národu sú prospešnejší búriaci sa nevoľníci než utajení rytieri spod Sitna... Nie, nezabudol som, že som dal vyhlásenie, ,papier‘, ako ho ty nazývaš, ale takýchto papierov si aj ty sám už najmenej sto dal a ešte tisíc ich dáš, vydávaš ich vlastne každý deň, už len tým, že tu žiješ, dýchaš, pracuješ, že vôbec kráčaš po zemi na tomto mieste... Papierom si môžu vytrieť riť, o ten vôbec nejde, ide o vec. A veci sa nemožno len tak ľahko vzdať. Mňa možno raz vyrazia a poletím oveľa parádnejšie a rýchlejšie, ako si letel ty, ale najprv si to s nimi rozdám, budú ma musieť doslova vykopnúť a ja budem tiež kopať, ojojoj, budem kopať, a to oni veľmi dobre vedia... Rozhodne im len tak lacno neprepustím miesto, na falošnú hrdosť si nepotrpím...“

List má Valentín dodnes kdesi odložený, končil sa neurčitou ponukou, či nechce predsa len prísť za režisérom do Zvolena. Trochu sa toho listu bojí, už ho dávno nečítal.

Zmluvu mu neobnovili, ani si ho nikto nikam nezavolal, nič mu nevysvetľovali, všetko mu malo byť jasné i bez vysvetlenia. Plynuli týždne, mesiace. Na istý čas zohnal miesto referenta v osvetovom stredisku. Potom robil rekvizitára, kuriča, čo prišlo. Spočiatku ešte dostal niekoľko drobných rol v televízii či rozhlase, v zastrčených redakciách. Ešte neboli skompletizované zoznamy, ešte všetko nefungovalo tak perfektne. Občas kde-tu zarecitoval, a bol celkom rád, ak mu prišla ponuka odkiaľsi, kde ešte nepoznali jeho diagnózu, kam ešte nedoručili jeho prepúšťaciu správu z očisty po obrode, na ktorej stálo čierne na bielom, ako to s ním je, že ochorel onou čudnou chorobou tých rokov: „Nebol v poriadku.“ Nijako sa neusiloval vyzdravieť a o prípadnú terapiu sa nezaujímal. Tak sa z neho stal chronický prípad.

Dojem chronika má z neho momentálne asi aj barmanka, ktorá na jeho objednávku vyrukuje s otázkou, či hodlá niekam letieť. Valentín pokojne prikývne. Má prívetivý hlas, nezmenený alkoholom. „Aby ste nevypadli z lietadla,“ povie už miernejšie. Valentín si všimne, že táto žena má pre zmenu Pavlínine nohy, a objedná jej na rozlúčku koňak.

* * *

Usadí sa na svoje miesto. Strasie ho samota a chlad, ako tam vonku pred budovou, keď sledoval miznúcu vojenskú sanitku. No v poloprázdnom lietadle, ktoré poletí rýchlosťou osemstopäťdesiat kilometrov vo výške štyritisíc metrov a za necelých päťdesiat minút pristane v Prahe, nemožno dostať nič, čo by zohrialo. Keď však stevardka zmizne v kabíne, sused odnaproti mu bez slova podá otvorenú ploskačku. Valentín sa naňho usmeje a odpije si z domácej pálenky, voňajúcej višňami. Vráti fľaštičku, sused ju ukryje v taške, žmurkne na Valentína a priloží si prst k ústam. Valentín mu odžmurkne späť: je rád, že sa s ním nemusí baviť. Môže sa sústrediť na večerné vystúpenie. Film v jeho hlave sa však neodbytne krúti ďalej.

V tom filme nestratil iba prácu.

Dakde sa mu stratila aj Pavla, a on jej tiež.

Čoraz častejšie sa hádali.

Ostala mu po nej veta: „Existuje asi tak desať minút do týždňa, keď som schopná ťa znášať.“ Tých desať minút, to boli jej vrcholy pri milovaní. No vydržali s tým spolu desať rokov.

Otec sa mu čudoval. „Čo na nej vidíš, prosím ťa? Veď sa pri nej celkom zničíš. Keď vám to nejde, nechaj ju tak. Nejaký čas môžeš bývať u mňa, aj tak si zase poležím v špitáli.“

Ty si to zase vyhral, človeče, krútil hlavou jeden známy, stretli sa v budove súdu, kde mal Valentín pojednávanie. Nielenže nemusíš hrať v divadle, ty už nemusíš hrať ani doma. Známy sa náramne rehotal. A celkom úprimne mu závidel: ach bože, voľný ako vták!

Ibaže Valentín nevedel, čo s toľkou voľnosťou robiť. Každý okolo neho už medzičasom niekde zakotvil. On z divadla vypadol, na rekvizity ani na kotly si neprivykol a na chémiu celkom zabudol, bývalí spolužiaci mu pripadali ako postavy zo sna. Každý bol voľakým, či už s tým bol spokojný, alebo nie. On bol iba Valentín. Človek bez svojho určenia. Tieň neurčitej možnosti. Taký paško, čo nosí káble. Keď si hrkne, recituje básničky. Kedysi hrával v tom divadle, vyrazili ho stade. Mal za ženu tú chudú, čo mu ju potom zbalil ten inžinier. Skrátka, Valentín, Valentín Kamiač. To meno znie neskutočne! Strhne sa, akoby ho znovu volali – no nevolá ho nik, iba sused ho drgol a podával mu zvyšok pálenky. Dopije? Dopije.

Do starobinca sa dostal náhodou. Chodieval za otcom do nemocnice. Otec bol vtedy veľmi zoslabnutý, ani noviny nevládal udržať. Valentín mu zakaždým niečo prečítal. Raz nepriniesol nič na čítanie, len tak sedeli a mlčali. Cez okno pražilo slnko. Rozprávaj niečo, kývol otec rukou z vankúša, zaparený, spotený, trebárs vtipy. Nevedel si na nijaký spomenúť, v hlave sa mu premieľali len samé ošúchané anekdoty. Dnu nakukla mladá sestrička, pripadalo mu trápne vytasiť sa s pikantnými žartíkmi. Tej to neprekáža, pošepol otec, tá je naša. Otcov sused sa uložil nabok, aby lepšie počul, všetci traja sa naňho usmievali. Valentín začul sám seba, ako hovorí: „Riaditeľa cirkusu navštívil artista. Napodobňujem vtákov, hovorí. Spievam ako slávik, ďobem ako ďateľ, húkam ako sova, a viem aj robiť také pohyby ako vtáci. Ale riaditeľa to nenadchlo, nejavil o uchádzača nijaký záujem. Škoda, zháčil sa klaun, roztiahol ruky a odletel.“

To je filozofický vtip, povedala sestrička, taký smutný. Vy ste filozof? Nie, herec, vyhŕklo z neho. Pridal ešte tri-štyri vtipy. Máš vľúdny hlas, vravela mu kedysi Pavla, taký hlas môže patriť len dobrému človeku. Napadlo mu, že by sestričku pozval na rande, ale kým sa rozhodol, vypadla a už sa nevrátila.

Doktor Matulík, otcov ošetrujúci lekár, ho potom poprosil, či by neprišiel predniesť pár básní aj do starobinca, kde mal úväzok. „Prineste im trochu kultúry,“ povedal. „Niečo na povzbudenie. Dali mi to tam do záväzku.“ Najprv recitoval v „hoteli“, ako volali tú časť domova, kde boli ubytovaní mobilní pacienti. Poslucháči boli rôzni: jedni smrkali, druhí kašlali, iní sa nahlas bavili, ďalší plakali. Keby súdili podľa posledných, malo jeho vystúpenie úspech.

Dokonca ho pozvali znovu, tentokrát na lôžkové oddelenie. Rozhodla o tom vrchná sestra, sociálna bola proti, zdalo sa jej to byť voči tým na lôžku neprípustné vyrušenie. Napríklad v tejto izbe, pootvorila prvé dvere, by ste boli prvou návštevou za posledné dva mesiace. Za touto napravo, čo sa po mozgovej porážke nemôže posadiť a skoro vôbec nevie hovoriť, iba stále plače, za tou tu ešte nebol nikto, ona už nikoho ani nemá, zistila som si to v karte. Suseda vzadu, čo jej pomáha jesť, je zas úplne hluchá. Táto tretia babka je tu už asi pol roka, celé dni presedí na stoličke, dva razy bol za ňou syn, vojak z povolania, slúži kdesi v Čechách. A táto drobná usmievavá pani je nová, na jej posteli každú chvíľu ležala nejaká iná. Ostaňme tu, povedal Valentín. Ale mne tu dali harmonogram s poradím, namietla sociálna. Tak toto bude generálka, presvedčil ju Valentín. Sestra sa snažila vysvetliť, prečo Valentín prišiel; zdalo sa mu, že strašne kričí. Mala by som vás predstaviť, ošívala sa, odkiaľ ste, kde robíte, a vôbec, ale keď mne nikto nič nepovedal. Obyvateľky izby pozerali naňho ako na zjavenie. Sestra vyšla: ohláste sa potom u mňa, pôjdeme ďalej. Ďalej sa už nedostali, ostal v prvej izbe. Strávil tam skoro hodinu, povystieral plachty, upravil postele, podal vodu, ošúpal pomaranč, vyvetral, podstrčil misu, pocvičil s chorou nohou a znovu vyvetral, vonku bolo chladno, dnu dusno. Keď na chvíľu už vôbec nebolo čo robiť, posadil sa chrbtom k oknu a zo zúfalstva zarecitoval „A čo je mladosť – dvadsať päť rokov...?“, kedysi si strieľali z tejto básne i zo svojej triednej učiteľky, ktorá ju zbožňovala, „mladosť je túžba živá po kráse“. Sociálna sestra mu na druhý deň odkázala, že pacientka po mozgovej porážke narieka ešte viac a hluchá babka nereagovala nijako. Starenka na stoličke jej dôverne pošepkala, že ich včera bol navštíviť Kristus, a tá nová usmievavá, tá mu odkazuje, aby prišiel zas.

Už sa tam nevrátil, ostal z toho celý popletený.

Nečakane sa mu pritrafila ďalšia možnosť, aj tú sprostredkoval doktor Matulík. Zbory pre občianske záležitosti hľadali smútočných rečníkov a príležitostných recitátorov. Ide hlavne o pohreby v krematóriu, vysvetľovala mu referentka medzi dverami, práve ju kamsi odvolali. Listoval si zatiaľ v brožúrach so vzorovými prejavmi, v bulletinoch a spravodajoch o kremačnej spoločnosti. Čítal o prehlbovaní socialistického charakteru pohrebníctva, o patronáte pionierov nad hrobmi zaslúžilých členov strany, o výstavbe reštauračného zariadenia v blízkosti krematória, preletel bilančný referát ústredného tajomníka Aloisa Herodesa o „vzrůstajícím počtu zpopolněných v loňském období, díky kterému jsme v pohřbívaní žehem první v Evropě,“ a prezrel si letáčik o pokrokovej piete, kde stálo: „Naša socialistická spoločnosť utvára čoraz krajší život, preto sme na svete radi a nechce sa nám z neho odísť. Spoločnosť sa však zároveň stará o to, aby sme po splnení životného poslania dôstojne odchádzali do nenávratna...“

Ani nevyčkal na referentku.

Na druhý deň bol v divadle. Chodieval tam málokedy, ale neušlo mu, že sa časom objavili aj slušné inscenácie. Niektoré dokonca výborné. Práve túto režíroval ten kolega, čo mu kedysi písal zo Zvolena. Ktosi o ňom vravel, ako sa ponosoval, že sa často musí trápiť nad nudnými textami. A odrazu toto!

Vynorili sa nové tváre, iné poetiky, malé divadielka. V jednom z nich hral chalan, čo s Valentínom kedysi robil, náhodou sa stretli na pive, oduševnene mu vykladal o súbore. Valentín sa dal nahovoriť, išiel sa na nich pozrieť. V hľadisku sedeli skoro výlučne mladí ľudia, „tam máš samé osemnástky,“ lákal ho chlapec, a bola to pravda. Aj predstavenie sa mu páčilo: svieže, hravé, bláznivé.

A nato prišla Praha. Ide. Letí.

Krajina pod nimi pomaly tmavne, rozsvecujú sa svetielka, sivé domy sa menia na domovy. Valentín drží v ruke ploskačku a oblizuje posledné kvapky. Deje sa niečo? Nič sa nedeje, akurát že má ostrejšie, akoby nabrúsené vedomie. Napríklad toto je fľaštička: vyziabnutá, priesvitná, prázdna; tamto je krídlo lietadla: štíhle, strieborné, chladné; tuto je on: nahrbený, chudý, v hnedom; a tam prichádza stevardka: driečna, oblá, v modrom, s úsmevom na perách a s tácňou v ruke, roznáša cukríky. Sused sa smeje, ukáže na ústa a Valentín až teraz pochopí, že ten človek je nemý.

Zrazu si uvedomí, že má taký svoj deň, keď by mohol piť ako dúha, a predsa by sa neopil, pretože jeho vedomie sa nechce dať opiť, nechce mu nič uľahčiť, naopak: všetko vníma ešte silnejšie, ešte presnejšie, ešte zreteľnejšie. Napríklad toto tu je misa a toto tu je vodovod, opláchneme sa a vrátime sa na svoje miesto, onedlho pristaneme a budeme vystupovať. Vieme texty? Vieme, ale pre istotu si to overíme.

„Pletie sa mi jazyk?“ pýta sa Valentín taxikára. „To já nemůžu posoudit,“ odpovie starší pán za volantom, „tolik slovensky neumím.“ „Môžem vás o niečo poprosiť?“ „Jistěže ano,“ prikývne muž zdvorilo, ale nie úslužne. „Potreboval by som si precvičiť báseň.“ „Jakou?“ zaujíma sa taxikár. „Slovenskú,“ hovorí Valentín. „Slovenskú báseň od slovenského básnika.“ „Poslužte si.“

Valentín recituje a Dejvicami zahalenými do súmraku znejú Jesenského verše, odrážajú sa od priečelí víl a strácajú sa v úhľadných záhradách...

„Prichádza čas, že bude treba/si z vlastnej rany mäso drať, /vlas trhať si a pľuť na seba,/zhrýzť jazyk a sa pochovať/za živa s dušou nesmrteľnou,/so srdcom, v ktorom láska je,/čo bráni sa pred zradou čiernou/a svojmu decku nekľaje;/po cudzích krčmách byť len doma,/pre cudzích krčmu vniesť si v dom/a spievať nevlastnýma rtoma/a vravieť iným jazykom;/vzdor bázni ruky k hriechu dvíhať,/vzdor hnusu sať si vlastnú krev,/vzdor srdcu v srdci Boha stíhať/pre cudziu závisť, zlosť a hnev;/za ubíjanie radosť loviť,/pre cudziu sladkosť hltať blen,/svoj takto celý život stroviť,/jedinký jeden život len./Oj, hrozný život tam, kde stíny/na telá krížov hádže rad,/z tvár’ mramor svieti v cintoríny/a neslobodno zaplakať!

Predniesol to plynule, vynechal iba jeden verš. Muž pozorne počúval. „Kdo že to napsal?“ „Janko Jesenský.“ „Starej nebo mladej?“ „Jesenský je iba jeden. Jesenský.“ „Já myslím jako... současník?“ „Nie, to je spred prvej svetovej vojny. Protimaďarská báseň. Starina.“ „Tak jó,“ povie zamyslene chlapík. „A ja ju idem predniesť do Akadémie. Hradební ulice čtyři,“ dodá po česky. „Maďarům?“ usmeje sa muž. „Nie. Čechom a Slovákom. Bude tam slovenský večierok. S literárnym pásmom. Mám tam vystúpenie.“ „Poslyšte, kdo chodí na takové večírky?“ „To veru neviem.“ „Kdo tam třeba dneska přijde?“ „Mňa zavolali len recitovať.“ „No jo, recitace,“ prikyvuje muž. „Vod Slováka pro Čechy proti Maďarům. Hezky je to promyšlený. I když...“ zavadí okom o Valentína, „i když si myslím, že by se to mělo přednést spíš těm tam,“ ukáže prstom do neba, presne rovnakým gestom ako jeho bratislavský kolega. „A vy jste sem kvůli tomu přiletěl?“ „Hej.“ Muž chvíľu čuší. Potom sa opýta: „Poslyšte, a kdo to platí, tohle? Kdo to jako zaplatí, tu cestu, ty výlohy, a vůbec. Jestli se to tedy smím zeptat.“ „Matica slovenská.“ „Tím spíš,“ uvažuje taxikár, „tím spíš, když si to sami financujete. Ovšem jestli je,“ dodá po chvíli a zase zdvihne prst nahor „jestli je ještě vůbec něco probudí. To si jako nemyslím, že by je snad něco probudilo.“ Valentín mrkne nenápadne na hodinky, je osem desať, okolo pol deviatej má svoj výstup. „Za chvilinku jsme tam,“ upokojí ho muž a spustí: „Já si nedělám žádný iluze. Ale už by jim to zas mohl někdo říct hezky od plic. Třeba nějakej Slovák jako tehdy, ovšem jinej, víte, ne ti, co sem teď nasekali na ty federály, ti ne...“ A keď Valentínovi vydával drobné, naklonil sa k nemu: „Protože ty manifesty, co se píšou, to je na prd. Nikam to nevede. Voni si to přečtou, nebo možná taky ne, přečte to za ně fízl, a pak je daj zavřít, stejně nikdo nic neví, a i kdyby, každýmu je to putna. To chce říct jim to pěkně do ksichtu, aby to všichni viděli a slyšeli!“ rozhorčil sa odrazu. „Třeba takhle v televizi, že jo, slavnostní pořad, je tam veškerá honorace, Karlíček Gott a Helenka Vondráčková, všechno jak má být, naškrobená sešlost v černým, a ty jejich briliantový nány k tomu. A teď! Nasrat jim to rovnou do huby! A na lajf, ať na to kouká celá republika! Pane jo – slovenský večírek, vždyť je to přímo jedinečná příležitost! To je šance! Rozumíte mi – ryc, pyc a bum! Ať vědí! Ať slyší! Ať vidí!“

Sivovlasý pokojný pán sa zmenil na nepoznanie: vlasy mu skĺzli do čela, ruky sa mu samy od seba rozhadzovali. Aj pri slabom pouličnom svetle bolo vidno, ako mu celá tvár spurpurovela.

„Protože jinak, jinak jsou to všechno jenom samý slova!!!“

Valentín stále prikyvoval, keď v tom zrazu začkal. Prišlo to náhle, rozočkal sa, nevedel to zadržať.

Muž to zbadal.

„Promiňte!“ stiahol sa. „Promiňte. Měli jsme včera v rodině pohřeb. Taková zbytečná, nesmyslná smrt...“ Oprel ruky o volant a kŕčovite sa pridržal. „Víte, já už se toho asi nedožiju.“ Naštartoval. „Přeji vám hezký večírek, pane...“ usmial sa, „pane Jesenský.“

Slovenský večer sa už začal, pred budovou parkujú autá.

Svoje vystúpenie by Valentín ešte stihol.

Keby tak strašne nečkal.

Vojde do budovy, ale čká ostošesť.

Oproti je malý hostinec, vpáli dnu, vypýta si cukor, nasype si ho do úst, nepomáha. Ktosi mu poradí citrón, ktosi druhý za hlt octu.

Nepomáha. Nič nepomáha.

Valentín je červený od čkania, od napätia i od hanby.

Uplynie aspoň polhodina, kým mu to ako-tak prejde.

Radšej sa už nevráti do budovy. Radšej odtiaľto čím skôr zmizne, teraz by sa nechcel s nikým stretnúť.

Onedlho sa ocitne v neznámej štvrti.

Hneď v prvej krčme sa pustí do reči so skupinkou chlapcov a dievčat, ktorí si začudovane vypočujú, načo vlastne prišiel do Prahy, a vyzvú ho, aby im niečo zarecitoval.

Nedá sa prosiť, recituje všetko, čo si pamätá, a zdá sa mu, že recituje čoraz lepšie, čoraz výstižnejšie, čoraz strhujúcejšie, má pocit, že sa mu darí pretlmočiť nielen text sám, ale aj to, čomu on hovorí „zadné významy“, a práve tie, vidí sa mu, poslucháčov najviac uchvacujú, a tak ho pozývajú nielen na ďalšie pivá s myslivcom, ale ho aj nabádajú na ďalšie recitácie, za ktoré dokonca utŕži potlesk, nefalšovaný aplauz, aký už dávno, celé roky nezažil, takže recituje až do úmoru, do úplného vysilenia, až kým sa všetci nestratia, nik ho už nepočúva, a on ostane sám, zato však s potleskom znejúcim v ušiach...

* * *

Aj keď sa zobudí, je sám. A znovu mu hučí v ušiach.

Leží pri gauči na zemi, na ňom hrubá šedivá deka, pod hlavou dva malé zamatové vankúše. Deka, vankúše, gauč: je teda v Bratislave, v otcovom byte, otec je v nemocnici. Som v Bratislave, zreve, a potom sa odmlčí, pretože nemá viac síl.

V izbe je prítmie, no iba vďaka stiahnutým dreveným roletám. Hodinky na ruke ukazujú jednu. Idú, nestoja.

Je slabý, bolí ho hlava; keď sa nadvihne, celý sa trasie. Radšej ostane ležať. Prepadne ho strašné zúfalstvo: je po všetkom. To je koniec. Nič nevyšlo, mal ostať pri umelých hmotách.

Pretože aj on je umelý človek a žije umelý život.

Toto je jeho určenie: úškľabok, opica, kŕč. Nič prirodzené, samá umelina. Stojí to za to – žiť takto umelo?

Keby nebol v otcovom byte...

Mal by sa umyť.

Cestou do kúpeľne sa potkne o telefónnu šnúru. Vopchá ju do zástrčky. Vtom doňho vystrelí ostré zacenganie, až sa strhne.

To nič, treba sa ísť najprv osprchovať.

Voda je studená, pridá si horúcu, potom obe strieda.

Telefón bláznivo vyzváňa ďalej. Zdvihne.

„Ocko... ocko...!“

Dunin rozrušený hlas.

„Čo je?“

Z druhej strany počuť zastreté nervózne dohadovanie.

„Ty si?“ Aj Pavla má napätý, neprirodzený tón.

„Čo sa stalo?“ Znovu, tak ako pred odletom, ho prepadne neblahé tušenie. Že by otec...?

„Ako si prišiel?“

„Čo sa robí?“

Ozaj, ako prišiel? Ako sa vrátil domov? Preboha – nevyviedol niečo? O čom už nevie, na čo si nepamätá?

Mali s Duňou spiatočnú letenku na druhý deň, s odletom o jedenástej. Všetko mal premyslené: po slávnostnom večierku slávnostná večera, nočná debata s dcérou v hoteli, po dlhšom čase bude spať pri nej, ktovie, kedy zaspia, ráno ešte chceli stihnúť zoologickú, viac sa nedalo, Pavla trvala na tom, že v sobotu popoludní musí byť dieťa doma, mali program. Ledva-ledva vymámil posledné dve letenky, čo si tam voľakto rezervoval, no nechodil po ne.

Ak si dobre spomína, Duninu letenku vrátil ešte v Bratislave, keď jej prišlo zle. A svoju...?

Zvonku k nemu doľahnú zvony, oproti je kalvínsky kostol: naozaj musí byť sobota okolo obeda, hodinky ukazujú dobre.

Nemá potuchy, ako sa dostal domov. Má obrovské okno, také ešte nemal.

„Čo sa stalo?“ V hrdle má sucho.

„Nám nič.“ Pavlin hlas znie už pokojnejšie.

„Čo je s Duňou?“

„Má hnačku.“

Na druhej strane znovu akoby sa ťahali o slúchadlo.

Valentín stále nechápe. Preglgne a ostane sedieť, iba sa prikrčí; čaká, kedy to vybuchne.

„Si v poriadku?“ pýta sa Dunina matka.

„Áno,“ vyhŕkne. „Prečo?“

„Duni sa snívalo, že spadlo lietadlo, v ktorom si mal letieť. Nič o tom nevieš?“

Nevie. Veď ani nevie, ako sa dotrepal domov.

„V noci sa zobudila, celá sa triasla. Veľa toho nenaspala. A teraz ešte tá hnačka...“

Letieť nemohol, to by si pamätal, tam by musel byť pri vedomí, prehliadka a všetko. Alebo nie?

„No, tu ju máš...“

„Ocko?! To bolo strašné! Normálne som videla, ako to padalo! Otrasný rachot! Potom oheň, samé trosky, zrazu tam boli červené autá, hasili to... plno ľudí... potom taká delegácia s vencami. A ty si bol... tam niekde dnu.“

Náhle mu príde zle.

„Tu som, neboj sa,“ vytisne zo seba. „Prepáč... ešte zavolám.“

Letí na záchod, znovu sa umýva, čistí si zuby.

Uľaví sa mu.

Postaví na kávu.

Snaží sa rozpomenúť aspoň na nejaké detaily. Pamätá sa, ako sa rozočkal, blúdil mestom, pil pivo a komusi prednášal básne. To je všetko.

Zadrieme s kávou pred sebou.

„Tu si?“ vo dverách sa naňho usmieva otec. „Pustili ma na víkend domov.“

Zamáva mu sobotňajšou Prácou. „Bol som hore u Záveských. Nechceš trochu vína?“

Valentín nechce. Nemá chuť ani na štrúdľu.

„Dnes som ti mal čudný sen,“ hovorí otec. „Padalo lietadlo. Niekde tu blízko, v Karpatoch. Pritom bolo pekné počasie – slniečko, bezvetrie... Záhada, ako sa to mohlo stať.“

Odmlčí sa a pozrie na syna.

„A v tom lietadle si bol ty.“

Potom ešte dodá: „Padal si a padal a ja som tam len tak stál a nič som nemohol robiť.“

Valentín si zrazu nie je istý, či toto všetko, čo práve počuje, vidí a cíti, nie je sen. Zazvoní telefón. Strhne sa. Ale veď aj v spánku, vo sne, znejú telefóny a dvíhajú sa slúchadlá. Tak ako ho dvíha otec.

„Ja som. Zajtra večer idem späť. Nič mi ešte nerobili, vraj v utorok.“

Zahľadí sa na syna a povie do telefónu: „Tu je, chvalabohu.“ A ešte: „Pravdaže, príď.“

Nechce otca rozrušovať, nič mu nepovie.

Otec vytiahne roletu.

„Tak čo máš nové?“

Izba sa rozjasní a Valentína znezrady oslepí poznanie: toto je najvýznamnejšie okno v jeho živote. Táto čierna diera v pamäti.

Vyzerá von do zaprášeného dvora a rozmýšľa, ako to všetko má prijať, ako sa má vyrovnať s tým, že je tu.

Možnože je tu z milosti.

Opantá ho hmlistý pocit, že by s tým mal niečo robiť, a malo by to byť niečo celkom iné ako doposiaľ.

„Nič, tati.“

„Vynes, prosím ťa, smeti, nech to tu nepáchne.“

Valentín schádza po schodoch.

Má pomalý, opatrný krok.

Akoby po tých schodoch schádzal prvý raz.

BÁJKA O SPOLOČNEJ KÚPEĽNI

Ahojte,

11. 12. 1979

Dohodli sme sa ešte na jeseň, že sa dakedy pred Vianocami stretneme, som zvedavý na najnovšie dojmy zo Severu i Východu, Viktor by určite priložil zopár perličiek zo svojho Sezamu v čitárni zvláštnych fondov univerzity. Vyzerá to však tak, že ja sa nikam nedostanem, prišla na mňa pliaga, oči ma štípu, prevaľujem sa na posteli, potím sa ako somár v kufri, v hlave mi hučí, ale klamal by som, keby som vravel, že ju mám prázdnu, čosi mi v nej prefukuje a potrebujem to vyvetrať, takže sedím za stolom a prepisujem na stroji text, čo som predtým v horúčke načarbal rukou; a keďže sa blížia Vianoce, zabalím vám to pod stromček.

Bude to podobný darček, ako dostal svojho času Tomáš Š. – poznáte to? „Pri nočných potulkách ulicami Bratislavy si raz priateľ Peter povšimol môj záujem o život psov v meste, o ich typovo-rasovú rozdielnosť a pod. O niekoľko dní som dostal veľkú doporučenú zásielku. V nej kresby, xeroxované články a fotografie zvláštnej odrody exotického psa, dovezeného do Európy z Afriky juhoslovanským vyslancom v Mali dr. Pečarom. Týchto vzácnych loveckých chrtov okrem Francúzska chovajú iba v niektorých kútoch Európy. Pozornosť priateľa-výtvarníka s venovaním ,pes pre Teba‘ nadobudla zvláštny ráz, keď som si uvedomil, že tomu nevyhnutne predchádzal osobitný akt intuície. Vychádzal z jedinečného odhadu čŕt, zvyklostí a osobnostných potrieb toho, komu je pes pripísaný; s dokumentáciou exotickej odrody Slughi som dostal vlastne svoj portrét, starostlivo vypracovaný akademickým maliarom. Odložil som zásielku tak, ako odkladáme vzácne dary alebo predmety intímno-osobnej dokumentácie.“

Ak smiem parafrázovať, aj ja predostieram do vašej pozornosti „istú odrodu Slughiho“ – je ňou príbeh, ktorý sa mi stal. V dvoch ohľadoch sa moja príhoda od toho loveckého chrta líši. Jednak je rýdzo domáca, nie je ani zvláštna, ani exotická; jednak, na rozdiel od Slughiho, nie je veľmi pekná, nie je hodna dovozu ani vývozu. No dvoma črtami sa mu podobá: je intímna a osobná, a hádam je to aj určitý portrét, portrét doby.

VEC: VÝSLEDOK A POZADIE

Avizujem najprv výsledok: oklamali ma. To, pravdaže, nie je samo osebe nič nové, veď nás opinkávajú na každom kroku, nestačíme na nich, majú v rukách tie najúčinnejšie zbrane. Aj najvytrvalejší bojovníci majú čo robiť, aby sa nezaplietli do ich sietí: naše sporadické skromné víťazstvá sa týkajú nanajvýš platu, slušnej pracovne, doložky, možnosti necvakať plných osem hodín v nezmyselnom zamestnaní a podobných vymožeností. Nové na tomto poslednom obabraní je miesto, odkiaľ prišlo, a spôsob, akým k nemu došlo.

Pred časom som robil pre televíziu jednu prácu, adaptáciu klasickej predlohy. Zo známych príčin bolo treba zohnať niekoho, na čie meno by sa to smelo urobiť. Podujal sa na to istý Jozef Englerič, niektorí z vás ho možno trochu poznajú. Dal sa na to celkom ochotne: zdalo sa mi (a takisto sa to videlo priateľke, ktorá to mala ako dramaturgička na starosti), že Englerič je fajn chlapík, ktorý vie v núdzi bez dlhého okúňania podať pomocnú ruku. Chvíľu sme rozmýšľali, kým sme ho oslovili: sú to ošemetné, diskrétne záležitosti, skrývajú v sebe určité riziko, môžu mať nečakaný účinok. Keby bol J. E. naznačil, že na to nemá chuť, nijako by som mu to nebol zazlieval.

Rozpaky pri hľadaní vhodnej osoby majú svoje pozadie. Raz sa mi stalo, že jedno také fingované autorstvo prasklo. Preverovalo sa to a priateľ, ktorý formálne figuroval ako tvorca, stratil hlavu a uviedol, kto je skutočným autorom. Bolo to zbytočné. Hoci sa to dalo zistiť (odpočúvaním, osobitným sledovaním a pod.), nedalo sa to súdne dokázať; bolo by stačilo, keby nič nepovedal a trval na pôvodnom tvrdení. Ale chápal som toto zlyhanie, priateľ nemal s NIMI skúsenosti, splašil sa. Až priveľmi dobre mu rozumiem, ako vari každý, kto už bol na Februárke a pamätá si svoj strach. Nakoniec sa záležitosť ututlala, hoci priateľ mal kopu nepríjemností, povláčili ho po rôznych výboroch, organizácia, pre ktorú sa „dielo“ robilo, dokonca hrozila, že jej bude musieť vrátiť peniaze (samozrejme, to sa nestalo, to len vydierali, chceli, aby prezradil meno; organizácia totiž poškodená nebola, pretože práca bola odovzdaná „načas a v požadovanej kvalite“).

Táto aféra sa pre mňa osobne skončila šťastne. Išli v nej po väčších rybách, ktoré v cykle príspevkov tiež mali svoje „diela“, čiže písali pod cudzím menom. Priznám sa, že som bol dosť vyplašený. Bál som sa, že ak sa to prevalí, vyrazia ma zo školy, ktorú som si robil popri zamestnaní, nehovoriac o tom, že mi to zrátajú aj v podniku, kde mi len horko-ťažko dali odporúčanie na štúdium.

Ale vravím, dobre to dopadlo, akurát je to zanesené v análoch, ako to už u nás chodí: kto sa občas nejako prejaví, pošmykne alebo dakde dačo šepne, ten je zaevidovaný, zaregistrovaný v kartotékach. Vo vhodných chvíľach sa potom kartotéky vyťahujú. Nemusí dokonca ani muknúť, stačí, ak ho niekto pozná, ak sa s niekým podozrivým stýka – nemusí ho vyhľadávať, stačí, ak na ulici stretáva a zdraví človeka s bohatou kartotékou. Najviac by si pomohol, keby sa k takejto „bytosti z análov“ správal ako k „človeku z kanálov“, keby ho nevidel, nepočul, nepoznal. Načo vzdychať, zvykli sme si, berieme to ako súčasť životného prostredia, kde sme už sme zmierení s tým, že dýchame svinstvo a žerieme gebuziny, ale zmeniť to nemôžeme. Nijaké zbytočné otázky si radšej nekladieme; kašleme na to, až do chvíle, kým sa nás niečo osobne nedotkne.

Boli aj iné aféry, veď mnohí z takýchto udalostí žijú: kto, čo, kedy, kde, s kým, za koľko – a vôbec, kde čo treba hasiť, aj taká pracovná náplň existuje. Bolo by to groteskné, keby to nebolo smutné. Istý docent, inak už starší pán, len-len že nepriviedol do hrobu nešťastníka, čo preňho obetoval svoje meno. Komusi robili bytovú prehliadku a celkom náhodou našli aj materiály usvedčujúce oboch z tejto zámeny mien. Takže mohli udrieť, a aj udreli. Nešťastník z toho dostal infarkt, ledva prežil. Aj v ďalšom prípade dotyčný musel prejsť do dlhodobej práceneschopnosti. Pri diskusii o jeho kandidátskej práci sa prítomný obozretný lektor vytasil s informáciou, že niektoré pasáže jeho diela nápadne pripomínajú štýl a myšlienky iného proskribovaného učenca. Boli nám dodané určité informácie, vyhlásil tento oponent-strážca, a nikto nenamietal, nik sa neohradil, že ide o špinavé udanie, naopak: komisia kandidatúru okamžite pozastavila a ustanovila vyšetrovaciu komisiu. Nik sa už presne nedozvedel, či dotyčný kandidát na kandidatúru jednoducho použil niektoré staršie práce odstaveného učenca, pričom neuviedol jeho meno, keďže bolo tabu, alebo či učenec na predloženej verzii spolupracoval novými pasážami, či sa dal takpovediac prenajať. Dotyčný prácu stiahol, sám sa utiahol do nemocnice, učenca poťahovali po výsluchoch, ostražitý oponent to čoskoro dotiahol na doktora vied, rodina dotyčného zatiahla do boja o záchranu aj významného evanjelického farára – ale pri nijakom vyšetrovaní, pri nijakej diskusii nikto nikdy nevytiahol základný argument, že totiž nič také by sa nestalo, keby ten odstavený učenec nebol vygumovaný, pretože sa buď nesmel citovať (to v prípade, že dotyčný len odpisoval zo starších prác), alebo keby normálne pôsobil a nebol by teda k dispozícii pre prípadné prenajatie (ak sa to naozaj stalo).

Posledná príhoda sa spája s mladou autorkou, ktorá sa pre ďalšieho podobného človeka vyškrtnutého zo života podujala na to isté čo Englerič. Tentoraz sa nevyskytli nijaké problémy, no vec mala špecifické dozvuky. Človeku, ktorý to sprostredkoval, sa neskôr dostalo do uší, že za jednej zasneženej noci na lyžovačke sa táto dievčina pochválila pred chlapcom, do ktorého bola zamilovaná, svojím autorstvom: skrátka, vydávala „dielo“ za svoje. Okrem toho v interview pre populárny časopis podrobne vyrozprávala, ako ju tá téma (bol to životopisný príbeh istej vynálezkyne) dávno priťahovala, ako sa už dlhší čas chystala do nej pustiť. „Od malička ma jednostaj kvárila myšlienka,“ takto pekne sa vyslovila v rozhovore mladá autorka, „čo to bolo za ženu, keď sa tak odvážne vložila do úplne neznámeho, nebezpečného podniku... Neskôr, ako poslucháčka žurnalistiky, som o nej začala zbierať a študovať materiály.“ Áno, písalo sa ďalej v článku, autorka bola skutočne naplnená túžbou vdýchnuť život veľkej historickej osobnosti: „Nasledujú roky skúmania, zhromažďovania dokumentov, historických svedectiev... pomôžu hrdinkine listy a denníky jej syna, vydané v NDR... treba navštíviť aspoň niektoré z miest, kde táto nevšedná žena pôsobila. Téma pomaly dozrieva. Rodia sa dialógy... konečnej úprave rukopisu sa obetovalo nespočetne veľa strán. Radosť z tvorby vystrieda vzrušenie: ako prácu prijmú, aký bude mať ohlas?“ Na konci článku sa obe potešili, redaktorka časopisu i mladá autorka: prácu prijali vľúdne, aj ohlas mala dobrý.

Akokoľvek by sme postup ambicióznej dievčiny považovali za pochybný, domnievam sa, že boli chvíle, keď skutočne uverila, že je autorkou, stotožnila sa s vecou natoľko, že jej pofidérny detail o pravom autorovi vypadol z hlavy. Keď nič iné, mal tento prípad nevyvrátiteľnú prednosť: bola to záruka, že nikdy nikto neodhalí, ako to v skutočnosti bolo. Dokonca ani vtedy nie, keby sa bol autentický autor niekde ožral a začal vykladať, že je to jeho dielo. Každý by ho vysmial, že sa chce pýšiť cudzím perím. Dievčina zahrala svoju rolu dokonale: peniaze išli skutočnému autorovi, no autorstvo už naveky ostane jej. Amen.

Z tohto hľadiska aj Jozef Englerič hral, chvalabohu, perfektne. Nie si však celkom istý, či bude hrať perfektne vždy, napríklad vtedy, keby prípadne k niečomu došlo. Vlastne nie som si už istý vôbec – a tak sa dostávame k veci samej.

VEC O SEBE, ČIŽE DING AN SICH

I tej však čosi predchádzalo.

Napríklad to, ako mi Jozef Englerič so zhovievavým humorom pripomenul jeden americký film, kde tiež išlo o fingované autorstvo. Bolo to z čias McCartyho, z obdobia horlivej činnosti Výboru pre neamerickú činnosť, keď sa v aj v Spojených štátoch vyskytli nežiadúci občania, umelo vytvorení literárni a iní impotenti, ktorí tiež „nemohli“, „nesmeli“, „neboli v poriadku“ a písali na iné mená, čo viedlo k rôznym ťažkostiam – a práve o nich je ten film.

Hovoril o tom americkom filme sympaticky, akože všetci vieme, aká je doba, všeličo sa môže stať, ale netreba sa báť, veď keby niečo, MY (akože on a ja) s NIMI vybehneme. Rozprával to zúčastnene, „sprisahanecky“: jeho tón mal iba potvrdzovať, že sme všetci na jednej lodi, a je to iba náhodný zhluk okolností, že on je na palube a ja v strojovni, že on vypomohol mne, a nie ja jemu.

Predchádzalo tomu zopár telefonátov medzi J. E. a mnou, kde som ho priebežne informoval o vývoji „diela“: o tom, že ho pochválili za „dobrú slovenčinu“, že kvitovali spoluprácu s „talentovaným začínajúcim autorom“; o istých problémoch, ktoré sa vyskytli, keď už bolo dielo na svete (komusi sa nepozdávalo, vraj je príliš metafyzické), všetko sa muselo znovu zdôvodňovať a vysvetľovať, dokonca dať dodatočne zhotoviť superlektorský posudok na hotový útvar, ktorým sa bolo treba kryť pred prípadnými ďalšími útokmi; dodatočný lektor síce práci vyčítal, že je málo optimistická, ale v závere napísal, čo redakcia potrebovala, že totiž „nejde o protisocialistické a ideologicky závadné dielo“. Pri všetkých telefonátoch sa J. E. správal pokojne, ba suverénne, až som mu jeho bohorovnosť závidel, a zároveň som bol rád, že je chlapom na správnom mieste. Myslím, že sa dá spravodlivo konštatovať: vec síce Engleričovi slávu nepriniesla, ale neurobila mu ani hanbu, skôr naopak. Peniaze mu nepriniesla, pretože pôvodný honorár mi odovzdal, ani sme ho nezapili, čo ma trochu mrzelo.

Predchádzal tomu rozhovor v letnej kaviarni, kde sa zišla malá spoločnosť, aby zhodnotila hotovú vec, pohovorila o jej plusoch i mínusoch. Vravelo sa tam, že je to vlastne príbeh o etike: jeho hrdinu začne od istej chvíle trápiť svedomie, priznáva si vinu, kladie otázky, stáva sa moralistom. Moralizátorstva bolo v tomto typickom ruskom príbehu pôvodne viac a dalo dosť roboty tento tón obrúsiť. Ktosi spomenul skvelý poľský film Feliksa Falka Predtanečník, ktorého hlavná postava nemá na rozdiel od tohto hrdinu nijaké zábrany, šliape tvrdo a „cez mŕtvoly“ za kariérou. Všetci sme sa pri káve zhodli na tom, že film s Jerzym Stuhrom spodobuje skutočnosť hodnú odsúdenia; aj J. E. dal celkom jednoznačne najavo, ako sa mu takéto sociálne typy bridia.

Koncom novembra sa ukázalo, že konečné vyúčtovanie za odovzdanú prácu bude vyššie. V učtárni zistili, že bude treba znovu priniesť potvrdenie o trojpercentnej dani. Ohlásil som Engleričovi, aby potvrdenie odovzdal, ospravedlnil sa mu, že ho toľko buzerujem, veď ide o poslednú námahu, čo pre mňa má vynaložiť, za ňou bude nasledovať iba ten koňak, čo si spolu vypijeme. Englerič sľúbil, že potvrdenie zanesie.

Asi o dva týždne som mu zavolal znovu.

„Prišli peniaze?“

„Peniaze prišli, starý,“ povedal. „Peniaze mi prišli.“

„Fajn. Kedy sa stretneme?“

„No... však príď.“

„Nemohol by som zajtra? Dnes mám robotu.“

„Radšej dnes. Totiž... dnes, dnes... Zajtra som rozbehaný. Dôjdi na pol piatu do S-clubu.“

Mal som v ten deň euforickú náladu, už druhú noc som takmer nespal, dokončovali sme projekt, ktorý bolo na druhý deň treba odniesť do Bystrice. Čakala ma ešte noc práce. Avizovaný honorár bol vítanou vzpruhou. Tešil som sa, že prekvapím ženu vianočným darčekom a vrátim aspoň časť dlžôb. Prišiel som neobvykle presne: keď som zaparkoval auto, minul ma mladík s tranzistorom, zvučka Hviezdy práve oznámila šestnásť hodín tridsať minút.

Budova S-clubu má dva vchody, oba presklené. Pred druhým z nich visel záves, asi aby nefúkalo. Zbadal som Engleriča už spoza prvého vchodu. Nálada sa mi zo sekundy na sekundu zlepšovala: všetko sa darí, všetko fičí, teraz iba vziať peniaze a chytro utekať do roboty, kde na mikulášsky večierok mala za mnou prísť žena s deťmi.

Dnu sa tmolilo plno ľudí, práve sa začala vernisáž dizajnu, do Engleriča dorážal ktorýsi pripitý výtvarník, až som napokon začul, ako hovorí: „moment, ja tu len niečo vybavím“; a zatiahol ma do tej predsienky, medzi oba vchody.

Pristihol som sa pri tom, že ho mám celkom rád (no bodaj by nie, vždy máme radi tých, čo nám niečo prinášajú). Ako obyčajne bol rozlietaný, niečo zariaďoval, obklopený ľuďmi, a na mňa z neho v tej chvíli vyžaroval pocit bezpečia, niečo také, „že všade máme svojich ľudí, na ktorých sa možno spoľahnúť“, že nás síce nepretržite mangľujú, no napriek tomu dokážeme občas predriblovať.

„No, starý, davaj, ponáhľam sa,“ začal som.

„Starý, takto je to...“ začal on a mne sa mihlo v hlave, že už v telefóne akoby bol chcel niečo naznačiť: že by potreboval pár stovák požičať? To by sa mi veľmi nehodilo.

„Peniaze prišli, starý... Ale ja som sa rozhodol, že ti ich nedám. Pozri sa, to nebola jednoduchá záležitosť, ja som do toho išiel, ale... pravdu povediac, čakal som od teba, že sám vyjdeš s určitou... iniciatívou.“

Hľadel som naňho a bolo mi jasné, že drísta, že ma naťahuje: nie je to zlá finta, je to pekne vymyslené, lenže na to ja nemám čas.

„Ale, starý,“ zasmial som sa, „to sú hovadiny. Navaľ prachy, ponáhľam sa.“

„Nie, starý, to nie sú kokotiny. Ja som si vážne myslel... ja mám teraz fúru starostí, s bytom, s miestom, neviem, kde mi hlava stojí... čakal som, že s tým prídeš sám.“

„Fakt sú to kokotiny,“ hovorím mu stále s úsmevom. „Čo, aká iniciatíva? Čo blbneš? Nenaťahuj ma.“

„To sa robí aj medzi najlepšími kamarátmi,“ pokračoval naliehavým hlasom, akoby chcel presviedčať aj sám seba, „a ja som prekvapený, že ti to musím takto hovoriť. Ja som sa vážne rozhodol si ich nechať. To neni sranda, dať sa na také niečo...“

Teraz neviem, čo bolo skôr: či ho najprv odvolali dnu („súdruh Englerič!“ vopchal hlavu do dverí nevrlý plešatý vrátnik), alebo či ešte predtým sa mu zvláštnym spôsobom zablysol rám na okuliaroch: neviem presne, čo bolo prv, kedy som prvý raz zacítil, že sa niečo deje, že má asi naozaj nejaké starosti, i keď mi furt nešlo do hlavy, čo majú spoločné s tými peniazmi; ale keby sa ma niekto v tej chvíli opýtal „tak čo – hrá to na teba, alebo ti ich fakt nedá?“, bezpečne by som odpovedal, lebo som bol o tom stále presvedčený, že „dá, dá, pravdaže dá, len nejako blbne, neviem prečo, nerozumiem tomu“. Istotne by som bol bez váhania odpovedal takto, pretože inak by sa nebolo mohlo odohrať to, čo sa odohralo potom a prečo čomu vlastne celý tento zasratý traktát píšem.

Hovorím, že ho odvolali, a to nie je narežírovaná schválnosť. Tak to bolo. Myslím, že nám to obom svojím spôsobom prospelo: neviem teda, čo sa odohrávalo v ňom, či sa tým vôbec zaoberal, v každom prípade, keď sa o chvíľočku vrátil, nasadil už trochu iný tón. Viem, čo sa robilo vo mne.

STAV DUŠE ALEBO SPADLA OPONA

Kým tam bol živý, stál pri mne a rozprával, stále som tomu nemohol uveriť; keď vbehol dnu a ja som tam ostal sám, všetko bolo odrazu iné. Nebol som totiž celkom sám, ostal som tam s tým, čo mi povedal. Vedľa mňa síce nestál Jozef Englerič, zato tam tvrdli jeho slová, ktoré som si opakoval – najprv som nebol schopný robiť nič iné ako to, že som si všetko opakoval. Mimovoľne som si zapálil cigaretu, hoci som bol prefajčený a ešte predtým som sa rozhodol, že až do večera nebudem fajčiť, lebo ma čaká celá noc práce. A v tej chvíli, ako som si zapálil – čím som sa vlastne v duchu priznal, že som rozrušený – a znovu som si zopakoval tie jeho slová, vetu za vetou – v tej chvíli, keď som si riadne potiahol, som tomu uveril a pochopil som, že mi tie peniaze fakt nedá.

Potom to išlo bleskove, začalo mi niečo bežať v hlave, rozvírila sa mi pamäť. Naraz som videl Jožka Engleriča v desiatkach situácií, a všetky sa dokopy miešali, kus z jednej, kus z druhej. Videl som ho, ako nosí články do nášho študentského časopisu, kde sa bil za mladých maliarov a ich právo na abstraktné umenie; ako som sa s ním pred pätnástimi rokmi nachmelil v Krakove, kde on bol na stáži a ja vo vysokoškolskej delegácii: ako som za ním prišiel do Huty a vrazil dnu akurát v momente, keď ma spolu s ďalšími ohovárali, aké sme kurvy, že sme im neprišli pomôcť s drevenicou – stáli špinaví, zastriekaní od blata, spotení, pri jaskyni, v ktorej sa cez vojnu skrývalo sedem Židov, mordovali sa s kameňmi, potom som im varil hrášok z konzervy, robil som kuchára a oni pracovali, podarilo sa mi ich vytiahnuť na krásny výlet peši cez kopce, cestou sme zbierali obrovské jahody, kopy jahôd, a keď sme na malej náhornej plošinke naďabili na miestnych faganov, čo tam hrali futbal, tak sme sa k nim pridali a skoro dve hodiny sme hrali s nimi, všetko to bolo neplánované, nenačasované, bezbrehé, prešli sme cez prázdnu Rumpľovskú dolinu, vyšliapali sme na pustú Mátožnú, bol júl, ale stretli sme sotva dvoch-troch ľudí, došli sme až k Jánovej studni, kde som naozaj videl tabuľku s nápisom Mäkkô, prespali sme vonku na slamníku zakrytom drevenou strieškou, so štyrmi Češkami z Chebu, colníčkami, jednu z nich Jožko tuším aj pomiloval, ráno sme im na rozlúčku vyspevovali Oči čornyje, čo vyspevovali, vyrevúvali až do zachrípnutia, vlastne ani nie im, ale sebe samým, v akejsi upršanej nostalgii, potom sme sa v tom daždi vracali späť peši päť hodín až do Huty; mal som ho pred očami v Pešti, ako nám ostatným, upachteným z celodenného nakupovania, o tretej poobede oznámil „tak, to by sme mali, a teraz ešte musím nakúpiť pre rodičov“, lozil po obchodoch v kockovanom kabáte s kapucňou a večer debatoval pri čerešňovici s Maďarmi na tému Podunajskej federácie, miešal všetky svetové jazyky dokopy, ale dohovoril sa; videl som ho frcnutého u Lucie Valnej, kde sme uskladnili Maďarov, čo nám prišli oplatiť vizitu, a kde najprv opaľoval moju ženu, s ktorou som vtedy ešte len tajne chodil, a keď z toho nič nebolo, spustil jednu nezabudnuteľnú klauniádu, bravúrne herecké číslo, fantastický výstup, v ktorom napodobňoval muzikantov, spisovateľov i politikov a potom nadránom ma požiadal, aby som o jedenástej skočil oznámiť jeho frajerke, že z ich výletu na chatu nebude nič, mali sa stretnúť pred Grösslingom pri zastávke vidieckych autobusov, aj som vtedy ten odkaz vybavil a spomínal naňho, čo asi momentálne robí, pretože jeho schmatla priožratá Lucia, čo ustavične púšťala Hegerkinu pesničku Rozvod a hovorila, že tú pieseň neznáša, lebo dehonestuje ženy, pričom moja budúca žena sa práve po tie dni rozviedla.

Videl som ho ešte v mnohých iných situáciách, prelínali sa jedna s druhou, boli to všetko také dobré, milé, priaznivé situácie, azda som sa aj usmieval, keď som na ne spomínal; neviem, či je to pravda, že človek tesne pred smrťou ozaj vidí film, ak áno, tak ja som asi videl niečo ako ten film, nie pred svojou, ale pred jeho smrťou, jeho smrťou vo mne – pretože ja som ho v priebehu tej minúty pochoval.

Padla opona. Priam fyzicky som cítil, ako medzi nami dvoma znenazdajky vyrástla stena. Len čo ten múr vyvstal, vynorila sa mi jeho svadba, z ktorej som ani nemal pocit, že je to jeho svadba, akoby na nej on nebol, netešil sa z toho, nebláznil sa; spomenul som si, už spoza toho múru, ako Jurovi predával gramofón za dosť vysokú cenu, a keď on na to, že si dovedie odborníka, tak Englerič stuhol a z predaja nebolo nič – ale myšlienok tohto druhu nebolo veľa a rozhodne neboli také silné, aký pevný a tvrdý bol ten múr, čo sa medzi nás postavil...

Neviem, ako by som to pomenoval. Minúta pravdy? Momentkové prehliadnutie? Absolútny okamih? Sartre o ňom tuším niekde píše; využime príležitosť a v duchu Slughiho čerpajme zo zahraničných skúseností – aspoň môžeme mať pocit, že naše pocity sú „kongeniálne“ a korešpondujú s výdobytkami svetového ducha.

BERLÍN

Keď sa vrátil, boli sme teda v Berlíne; on na jednej, ja na druhej strane.

On sa však tváril, že sme stále v Bratislave, v predsienke S-clubu.

„Skutočne, starý,“ nadviazal tam, kde prestal. „Mám teraz obrovské starosti... Ja som ti nechcel sám nič hovoriť, keď prišli tie veľké peniaze. Nechcel som ťa nijako vopred... upozorňovať. No ale keď ty si nevyšiel s iniciatívou, že,“ zasmial sa, „ako súdruhovia hovoria, tak som sa rozhodol sám. Pretože takto to nejde, starý.“ A po tom žartovaní o súdruhoch mi znova opakoval, že sa to robí aj medzi najlepšími kamarátmi.

Hľadel som naňho, ako sa pechorí tam niekde na Unter den Linden a myslel som na plno vecí. Pochopil som, že podľa jeho interpretácie som mu spôsobil nepríjemnosť; zrejme mi úprimne zazlieval, že som ho dostal do trápnej situácie, a on mi musel naliať čistého vína. Stále som však dosť dobre nechápal to frapantné upozornenie, tú mnohoznačnú pripomienku, týkajúcu sa zásad styku medzi najlepšími priateľmi. Malo to znamenať, že keďže ma za takého pokladal, mal som sám vyjsť s príslušnou iniciatívou? Alebo tým chcel naznačiť, že ak sa to deje medzi „najlepšími“, tým skôr potom k tomu malo dôjsť medzi nami „obyčajnými“? Alebo len vyjadroval sklamanie z toho, že ma vo svojom súkromnom rebríčku musel preradiť o pár priečok nižšie?

Zároveň mi len tak blyslo hlavou – nemá vlastne aj on svoju pravdu? Veď naozaj riskoval...

Nevedel som, čo mám robiť. Nebol som schopný dať mu po papuli ani vykričať, že som si síce nemyslel, že by mi bol „najlepším priateľom“, ale netušil som, že je obyčajný gangster. Opýtal som sa ho, či mal nejaké trable. „Nie, starý, kvôli tomu som nemal, ale...“ A vytiahol ma von, z predsienky na chodník. Bola už tma a chladno, ale pekne: cez ostrý vzduch presvitala nečakane čistá obloha s rožkom mesiaca.

„Zase sa to všetko rozbehlo. Tajní sliedia.“

„Akí tajní? Kvôli čomu?“

„Predvolali si ma, mám ísť na mesiac do Rakúska. Vypytovali sa špeciálne ešte na ľudí z novín, kto kde robí, či sa stýkame.“

Keď mi vyslal toto varovanie (a zároveň markantne preukázal, že to naozaj nemá ľahké), chlácholivo dodal: „No povedal som, že sa občas vídame, ale že inak nič neviem...“

Už zase tam boli ONI. Pokúšal sa ich prepašovať, ponúkal mi kompromis, aby sme sa dohodli, že ten múr postavili vlastne ONI, a nie medzi nami dvoma, ale okolo nás všetkých. MY – zaznievalo z neho – my sme len v tej ohrade, čo mu už môžeme... akurát by sme sa mali k sebe správať slušne, tak ako je to zvykom medzi (či už najlepšími, alebo len obyčajnými) kamarátmi. Napríklad dať kamarátovi, čo je jeho, čo si zaslúži, a neokrádať ho.

Mlčal som, azda som niečo zajachtal.

„Možno si myslíš,“ prerušil ticho, „že som ťa odrbal, ale...“

„No, priznám sa, že som prekvapený. Nečakal som to.“

„Je to tak, starý, nedá sa nič robiť. Môžeme si trebárs niekde sadnúť, môžem ťa pozvať na jednu grand večeru...“

Teraz som asi zažil niečo podobné, ako on predtým, keď som stále spomínal ten koňak, čo si spolu raz vypijeme: i jemu sa ten koňak musel máliť, tak ako mne večera.

„Možno to nič nie je, s tými tajnými,“ dodal. „Viem, že idú po všetkých, čo študovali v zahraničí.“

To som vedel aj ja a on vedel, že ja to viem, najmenej päťkrát sme už spolu o tom hovorili. To je práve ten jemný odtieň: od hodiny „H“ sa jednoducho musia niektoré veci opakovať, akoby predtým ani neboli vyslovené; musia sa nanovo vymedziť priestory, súradnice, stanoviť nároky, treba definovať, aké konštanty, aké pravidlá už neplatia (t. j. treba mať na pamäti predovšetkým existenciu samotného múru) a aké spôsoby komunikácie ostávajú naďalej v hre (neprerušia sa dodávky vody, plynu, elektriny, celkom sa nezakáže styk s deťmi vo vymedzených hodinách atď.).

Snažil som sa čím skôr vypadnúť z Berlína. Na rozlúčku som v rozpakoch zo seba vysúkal, že „možno osemdesiate roky budú lepšie“ (čo je len taký konverzačný bonmot, ktorému sám neverím). „Ale, starý... ty si prílišný optimista.“ A neviem, čo tým myslel: či aj v osemdesiatych rokoch bude mať starosti s bytom, so zamestnaním a s Rakúskom, alebo že ho nebodaj aj v ďalšom desaťročí budú okrádať všetky kategórie kamarátov a on ich bude musieť poúčať o patričnom správaní.

NAUZEA ALEBO STAV TELA

Vrátil som sa do práce.

Cestou som stretol suseda z nášho domu. Spomenul som si, že som sa nezúčastnil na poslednej nedeľnej brigáde pri úpravách okolia; dokonca som v tom čase musel vytiahnuť auto z garáže a prejsť okolo ostatných nájomníkov v montérkach a s lopatami. Spomenul som si na svoj niekdajší byt na Kútikoch. Pre ten byt som si kvôli Engleričovi svojho času robil výčitky svedomia. To už som sa presťahoval k žene, byt bol voľný, no bratranec sa stále nevedel rozkývať a povedať rozhodné slovo či ho chce, alebo nie. Vtedy ma oslovil Englerič, či by tam nemohol dočasne bývať, keď je to prázdne. Nejako som ho tam nevpustil, chcel sa tam nasťahovať aj s rodinou, mal som pocit, že by odtiaľ nevypadol, keby som byt pre bratranca predsa len potreboval. Navyše, aj keď som býval u ženy, tá viedla majetkové spory s bývalým manželom, všetko ešte nebolo usadené, videlo sa mi, že je dobré mať byt v talóne. Englerič býval v podnájme, musel zaň platiť, bolo svojím spôsobom neprirodzené neposkytnúť mu neobývaný byt. Bol z toho určite roztrpčený: debatovali sme o tom u nich na podnájme, za prítomnosti jeho snúbenice, viem si predstaviť ich komentáre po mojom odchode.

Do práce za mnou prišla rodina. Premietali filmy, núkali deti chlebíčkami a tortou, rozdávali kolekcie. V kúte klubovne rozvoniavala borovica.

Kým deti pozerali film a kŕmili sa, porozprával som žene, čo sa stalo. Najprv som si myslel, že to vôbec nikomu nepoviem. Potom som sa rozhodol, že jej áno, ale všade inde, každému poviem, že sme sa tak s J. E. dohodli. Koniec-koncov, on fakt riskoval, ja som mu ani fľašu nezaniesol, okrem toho ten môj nešťastný byt... Správal som sa ako škrob, a teraz som to zlízol. Žena len počúvala, ako sa mi chveje hlas, keď jej o tom rozprávam. Ty to fakt chceš nechať tak? Nikomu ani muk?

Pozri, povedal som, aj ja som všeličo popáchal. Napríklad dodnes ma trápi, že som raz cestou z vysokoškolskej brigády jednému kolegovi pri stope ukradol auto, ktoré vlastne zastavilo jemu. Už počas tej cesty mi to bolo nepríjemné, potom som mu neskôr zaplatil vlak, hanbil som sa za to, ale najprv som to urobil – práve tak, ako Jakub z Kunderovho Valčíka na rozloučenou dovolí tej sestričke zobrať si pilulku, v ktorej je jed a nechá ju s ňou odísť; potom ju síce naháňa, ale ide o ten prvý spontánny popud, vďaka ktorému Jakub pochopil, že hoci odchádza, predsa je s touto krajinou spojený, púta ho k nej mimovoľný zločin, ktorého sa dopustil, nie je o nič lepší než tí, ktorých opúšťa; ten prvý impulz, ktorý som poslúchol, bol vtedy odo mňa nekolegiálny, nemorálny. Iného skutku som sa zas nedopustil len preto, že ma od neho odhovoril jeden priateľ. Prišlo mi totiž na um, že by som sa mohol dostať k bytu v družstevnom činžiaku na Štrkovci, ktorého majiteľka vtedy chodila s mojím otcom. Svoju izbu som mal na Kútikoch, zatiaľ čo byt otcovej frajerky bol celkom blizučko k bytu mojej budúcej ženy, kam som sa však ešte nepresťahoval, nebolo to vybavené. Otec pani Vierku aj chcel, aj nechcel, ona jeho možno trochu viac, otec ju však podozrieval z finančných úmyslov – aj by sa boli zobrali, aj nie, a ja som vlastne chcel na otca naliehať, aby sa rozhodol, keby sa zobrali a žili spolu, Vierka by prišla k mužovi, ja možno k jej bytu, boli by sme to mali so ženou na skok. Lenže ten priateľ mi vtedy pripomenul, že je to odo mňa dosť egoistické, myslím iba na seba, a či si to chcem zobrať na svedomie, že sa zoberú. Dnes som rád, že som to neurobil. Mal som šťastie, povedal som žene, že pri mne stál niekto, s kým som sa mohol poradiť; mal som regulatív, kým Jožko Englerič nikoho takého asi nemá, a tým sa vymaňuje z etickej optiky. Inak však v zásade nie som oveľa lepší.

Ale, prosím ťa, oponovala žena, nemá, lebo nechce mať; vymaňuje sa, lebo sa chce vymaňovať. Len nech si to pekne odtrpí, aj ty si si to musel vyžrať, keď ti vtedy niekto povedal, že si sviňa, alebo že by si bol sviňa, keby si sa istým spôsobom zachoval.

Ja som mu dal najavo – odpovedal som – že som prekvapený. Načo mu to majú hovoriť ešte aj ostatní, keď on to aj tak nepochopí a bude si myslieť svoje. To nemá zmysel, ja naňho kašlem.

No ale, zvýšila žena hlas, až to bolo počuť na druhé poschodie, kde premietali film pri borovici, ak mu už nikto z vás nie je schopný nič povedať, tak ste vlastne všetci takí istí ako on, už sa naňho podobáte.

Veď hej, prikývol som a ozelenel. Zašli sme po deti a porozvážali ich, pýtali sa, či aj nám Mikuláš niečo doniesol, nevedel som, čo im mám na to povedať.

V noci sme v práci dorazili projekt a zaniesli do do Bystrice. Cestou späť nás zavialo, nato prišla poľadovica, na hradskej sa pod snehom krčili kolóny áut, domov to trvalo deväť hodín.

Možno mi bol ten J. E. na niečo dobrý. Keby sa mi ustavične neblýskali pred očami tie jeho okuliare, možno by som zaspal za volantom.

REZÍDUÁ

Ako to píšem, spomínam si na iné prípady.

Napríklad Cyril. Ako sme sa pýtali, či ho máme uviesť, keď budú fízli zisťovať, kto všetko sa podieľal na okupačnom vydaní novín. Či chce reku „vojsť do histórie“ – koniec-koncov, obe čísla sa pripravovali uňho doma. Bola tu možnosť vziať to na seba; mohli sme spomenúť aj Cyrila, ale rovnako dobre sme to mohli hodiť na iného kolegu, čo noviny síce tiež robil, ibaže medzičasom už chudák zomrel. Radšej nie, rozhodol sa Cyro a voči jeho postoju sotva možno mať vážnejšie výhrady: po prvé, načo zbytočne rozširovať okruh tých, po ktorých idú, po druhé, netajil sa tým, že radšej nie.

Alebo Gusto, s tým sme zažili všeličo. Najmä keď sa obdobie priateľstva zlepeného spoločným štúdiom skončilo a naše vzťahy zvecneli. Raz sme preňho s Michalom chystali obrovskú „fušku“: cyklus o vedeckom riadení práce, pracoval v tom čase v „rádiu“, ako vravieval. Mal to byť asi dvadsaťpäťdielny seriál (keď tak človek hľadí na dnešnú ekonomiku, jeho myšlienky, žiaľ, nezapustili hlbšie korene...) a pôvodne sme ho mali písať všetci traja. Gusto však bol lenivý, bol ochotný sa jednať a my sme potrebovali peniaze: Michal práve prežíval tzv. „obdobie strojov“, t. j. vybavoval domácnosť elektrospotrebičmi, mne sa ledva podarilo uchytiť sa v zamestnaní, čakala ma vojna, mal som ako vždy dlhy.

Gusto nám napokon svoje relácie odpredal. Aby to bolo zrozumiteľné: odpredal nám možnosť napísať ich namiesto neho. Za jednu reláciu sa platilo od 800 do 1 000 korún plus šírenie; on nám ich pustil asi tak po 200 korún (alebo 300?), s tým, že dostane tretinu prvého a štvrtinu druhého šírenia, a ak sa mu podarí presadiť ešte štyri relácie navyše (riadenie bola nevyčerpateľná téma), ako aj dosiahnuť, aby sa to vysielalo aj tretí raz, tak z tých štyroch dodatočných relácií a z tretieho šírenia dostane ešte polovicu. Tak či onak, bez toho, že by pohol prstom, zarobil na základe vzájomnej dohody prinajmenšom tri tisícky. Bol spokojný – lenže my dvaja tiež. Išlo o obchod, vopred sme vedeli, čo od neho môžeme očakávať a koniec koncov sme na tom zarobili, pretože on bol hmotne zainteresovaný, aby toho čo najviac prijali, čo najviac odvysielali a čo najviac nám vyplatili. Bola to čistá hra.

* * *

Nakoniec, dokopy sa nič nestalo.

Nejde o život, nejde o slobodu, nejde o zdravie, nejde o lásku. Nedávno som čítal Karla Pecku, jeho prózy z československých lágrov. Celé roky tam odsedeli ľudia, čo sa dostali do basy vďaka nezmyselným, náhodným situáciám, v ktorých často hrali úlohu ich priatelia, konkrétne tí, ktorých zhodou okolností nezatvorili. Predovšetkým to však bola vina systému. Možno sa opýtať, ako by sa Englerič zachoval, keby systém nasadil tvrdší kurz (akože si ho miestami aj volí – to iba našich najbližších nelikvidujú). Inými slovami, či ide o antropologický škandál, aby som ešte raz použil Kunderovo označenie. Alebo či je to skôr nedorozumenie, pri ktorom som J. E. považoval skôr za priateľa, kládol som naňho také nároky, aké sa kladú na priateľa, hoci doba už z neho upiekla druhého Gusta.

Nič sa nestalo z toho hľadiska, že všetci žijeme v hovne, v totálnom marazme, v bezčasovosti, v neudievaní sa. Akurát že tu došlo k zásahu z neočakávanej strany, k postrčeniu ešte trochu hlbšie, ktorého sa dopustil jeden z tých, čo sa v ňom tiež sám mece. Rozmýšľam, že toto je asi ich cieľom: aby sa to v tom hovne mechrilo samo, aby si to urobili všetci navzájom, aby tie dušičky nemusel zastrkávať do kotla dozorca s paličkou.

Juraj Š., ktorého sme tak mali radi, nám raz povedal: „Chlap-ci, uvidíte, časom všetko odíde, všetko pominie: prestanete kupovať nové bachanty, práca vás omrzí, za ničím sa nebudete štvať, žena sa vytratí, deti odrastú. Ostanete sami, budete mať len pár kníh a pár priateľov.“ Čiže ostanú nám vzťahy.

Alebo neostanú.

Vonku je psí čas, navyše nám premoká stena, zateká do kúpeľne i do izby.

Hádam tie osemdesiate roky, tie budú lepšie...

Karol S.

Karči,

Engleriča nepoznám, pokiaľ vôbec také čudo existuje, takže nie som zaťažený a môžem byť o to úprimnejší. Na môj vkus je to trošku ubolené, upatlané, ako vravia Česi, vianočná borovica, detičky, múr, aj-vaj. Od totálneho sacharínu to zachraňujú posledné stránky, kde sa ukazuje, že ani ten druhý pišta nie je žiadny extra borec. A zisťujem, že práve táto okolnosť ma najviac zaujíma a zároveň najväčšmi trápi: vymizli muži. Človek aby už fakt čítal iba klasiku. Nepýtam sa, čo s tým, to sa už nikto nepýta, lebo to nejde – ale ako a prečo sa to v tejto krajine stalo, a či sa tak stalo iba u nás – o tom by som si rád niekedy niečo prečítal.

P. S. Keď už sme pri etike, využívam kauzu na vianočnú upomienku: buď taký láskavý a vráť mi Zamiatinov Zapadákov, druhý diel toho Poppera a Sešity ročník 1967. Prepáč, nič v zlom – iba učiníš prvý krok, aby tie osemdesiate roky boli fakt lepšie.

M. B.

Milý Karol,

Tvoj príbeh ma skutočne prekvapil, i keď možno nie v tom smere, ako by si očakával.

Prekvapil ma bez ohľadu na to, či ide o život alebo o literatúru. Pretože v oboch prípadoch jeho hrdina podľa mňa premárňuje svoju životnú šancu.

Tou šancou je odpustiť druhým a prostredníctvom toho odpustiť sebe. Neexistuje človek, ktorý by sa v živote nebol dopustil podlosti, ukrutnosti, sebectva. Keď aj nie ako dospelý, určite ako dieťa. Sme nevedomí, ubližujeme často aj nechtiac; činíme príkorie, a ani o tom nevieme. Môžeme sa, samozrejme, tváriť, akí sme chlapíci, akí sme skvelí, môžeme si s bohorovnou naivnosťou namýšľať, že sme bezúhonní. Sú však chvíle, keď prinajmenšom časť nášho psychična naznačuje, že sme nepostupovali náležite. Kúsok svedomia mávajú v sebe aj takí, u ktorých by to človek naozaj nečakal.

No a ten tvoj hrdina, milý Karol, to vie o sebe celkom zjavne, veď niektoré svoje poklesky sám spomína. Bezpochyby nie sú jediné. Teraz mu osud priam podáva ruku, aby sa z niektorých vykúpil – nie peniazmi, preboha, nie peniazmi! – aby tým, že sa povznesie a odpustí druhému, čiastočne odčinil zlomok z toho, čo napáchal – musel napáchať – on sám.

Ako však svoju šancu využíva? Vzdychá, analyzuje. Ťažká si na dobu, na všeobecnú hanebnosť pomerov – prosím, to by bolo ešte v poriadku. Ale prečo sa toľko zaoberá svojimi pocitmi? Poľutovaniahodný egocentrizmus v situácii, ku ktorej sa mohol postaviť celkom inak. Napríklad sa vyspovedať, za seba, i za nás všetkých.

Určite, ľahšie sa odpúšťa, keď sa človeku darí. Keď je v pokojnom rozpoložení, v pohode ducha. Možno bolo treba vyčkať. A nezabúdať, že pravé odpustenie nepochádza z kráľovského stolca, skôr zaznieva z tŕnistých chodníčkov.

Porozmýšľaj o tom. Ty i „Tvoj hrdina“.

Pokojné Vianoce.

Tvoj Severo

Charlie,

chcel som sa ozvať hneď po seminári, ale mal som také more práce, že sám neviem, ako som z neho vyliezol. Momentálne sa ti vlastne hlásim pracovne. Dávame dokopy výskumné projekty na budúcu päťročnicu a pokúšame sa do nich prepašovať niečo netradičné. Ak veci šikovne narafičíme, možno to aj prejde. Teraz konkrétne. Chceme zmapovať rozličné neštandardné myšlienkové postupy, vydolovať z psychických procesov zdroje, pomocou ktorých by sa dal zvýšiť intelektový výkon, najmä so zameraním na:

– objavovanie nečakaných spojení a súvislostí,

– prehlbovanie intuície,

– generovanie momentkového, „bleskového“ poznania a pod.

(Už to píšem skoro ako podklad pre nášho direktora.) Kolega začína potichu robiť s extrasenzorikmi (toto, prosím ťa, nikde nerozširuj, aj u nás na ústave sú to tabuizované veci). Jeden lekár je pre nás ochotný urobiť zber materiálu u pacientov, ktorí prežili klinickú smrť. Je napríklad známe, že mnohí takí jedinci následne zmenili celý spôsob života; bolo by dobre z nich dostať, čo na pomedzí „onoho sveta“ zažili. Istý môj bývalý spolužiak z bioniky prisľúbil spoluprácu pri modelovaní atypických myšlienkových algoritmov, to by ťa možno najviac zaujímalo. Ale ja chcem od teba niečo iné. Jano K. mi požičal jeden tvoj text, kde ma veľmi zaujala technika „filmu“ čiže akéhosi urýchleného sledu udalostí, aký sa ľuďom v zhustenej podobe premieta pred očami v kritických chvíľach života. Dúfam, že sa na Jana nenahneváš, že mi to dal čítať. Z literatúry mám referencie, že sa takýto film odvíja aj pri pôrode úzkostných rodičiek, dokonca aj v predoperačných stavoch u vysoko senzibilizovaných jedincov. Spúšťačom „premietania“ býva obvykle nejaký šok, je to proste taká neštandardná ruptúra do vedomia, ale veď načo ti to hovorím, sám o tom píšeš. My tu špekulujeme, či by sa takéto stavy nedali navodiť aj experimentálne, čo by mohlo mať dvojaký význam. Jednak gnozeologický, že by sme sa o skúmanej tematike dozvedeli niečo viac, vlastne ani nie viac, ale povedzme niečo iné, hlbšie, podstatnejšie. Jednak, a to je ešte dôležitejšie: keďže „premietanie“ každého takéhoto „filmu“ sa deje vo vybudenom, emociálne silne nabitom, rozvibrovanom stave, novozískané poznatky sú inkorporované nielen do racionálnej zložky postojov, ale sú osvojované aj po stránke emociálnej a behaviorálnej. To môže mať osobitný význam dnes, keď problémom nie je nedostatok informácií a poznatkov (napríklad o životnom prostredí, o vhodnom sexuálnom správaní, o zdravej výžive atď.), ale najmä prienik všetkých týchto správnych myšlienok do správania človeka.

Takže obraciam sa na teba s veľmi jednoduchou otázkou. Čo píšeš o tom „filme“ – to je vymyslené, alebo sa to naozaj niekomu stalo? Ak sa čosi podobné niekomu fakt prihodilo, máš s ním nejaký kontakt? My by sme totiž veľmi potrebovali reálnych, žijúcich jedincov, ktorí by boli ochotní o tom komunikovať. Zopár ich už máme, ale vieš, ako to je, vždy hrozí, že sa ti pri takejto téme vyskytnú rôzni čudáci. Nestavajte mi, chlapci, výskumy na jehovistoch, varuje nás direktor, a v tomto ohľade má tuším kus pravdy. Prosím ťa, ak môžeš, zožeň toho chlapa a spoj nás s ním, mohol by dostať normálnu zmluvu o dielo, potom by sme sa dohodli, ako by sme konkrétne spolupracovali. No a pokiaľ je to všetko len dieťa tvojej imaginácie, aké pramene si použil? Máš nejakú odbornú literatúru o tejto technike?

Čarlinko, ozvi sa, do konca marca musím mať projekt hotový. Teším sa, že sa zas stretneme na lyžovačke. Ahoj.

Peter Kružliak

Karle,

je to všechno smutné, arciť ve skutečnosti to bude jistě mnohem horší. Předpokládám mimo jiné, že se Tvůj Prasevič ke všemu tomu ještě navíc dožral, byvši postaven do situace, kdy se musel projevit. „Jak já k tomu přijdu, že musím být svině!“ – co já jsem takových výroků za poslední léta slyšel.

Ovšem pokud jde o faktickou stránku, nevím, zda-li to mírně nepokulhává. Alespoň zde jsou dneska taxy na všechno. Podíl na honoráři je v případe propůjčeného jména záležitost naprosto normální. Já to samozřejmě v tom textu chápu spíš jako metaforu.

Když už jsme při penězích: Láďa slíbil proplatit cesťák přes VTS-ku, to je ta jeho vědecko-technická sešlost, tož se na to, prosím Tě, podívej.

Bedřich

Karolko,

26. 9. 1989

tak už to mám za sebou, pevne verím, že som balil kufre posledný raz v živote. Najprv sa zdalo, že to prebehne rýchlo a hladko, všetko som perfektne zorganizoval, o ôsmej prišiel Sergej s bratom, zniesli sme dolu nábytok, chcel som vypadnúť čím skôr, kým sú ešte ľudia v práci, aby nik zbytočne nezízal, nevypytoval sa, že prečo a načo a kam a s kým, poznáš to. Ale máš ho vidieť – tí debili dorazili s autom až o tretej (!!), rozumieš, všetko vypratané, poznášané, my tvrdneme od štvrť na desať dolu ako čuramedáni, obchendujeme, telefonujeme, nemôžeme sa pohnúť, čo keby náhodou práve dofrčali, medzitým pri kope obsmŕda pol baráku, ktosi k nej priložil rozheganú stoličku a hrdzavý kryt z plynového sporáka, ako keby sme to všetko mali odviezť do zberu. Na obed museli bratia odísť, paril som sa v kuchyni, okno zlepené, nedá sa otvoriť, slnko praží do ksichtu, a do toho všetkého ešte naplno hajcujú radiátory, ako napotvoru ich skúšali na zimu, také niečo nevymyslíš ani v zlom filme. Ja už aj bez toho nemôžem tú kuchyňu ani cítiť, lenže: exmanželkina aj detská izba sú zamknuté, moja, teda moja bývalá, vyprataná, pustá ako hlava po opici, odrazu vidíš plno dier, otlčenú stenu, všetku tú špinu – no ale, to asi aby ma neopustil humor, tak keď sme terigali dolu starú skriňu, objavil som vzadu na boku čiarky, každá kolmá štvorica vodorovne prečiarknutá, to sme si raz s A. zo žartu značili frekvenciu sexovania, malé rodinné či vlastne vtedy ešte len manželské účty. A. tvrdila, že ju zanedbávam, nuž som sa jej to usiloval vyvrátiť. Stal sa z toho rituál, vždy sme si predtým prichystali ceruzku a tá ceruzka, to bol náš tajný signál, špeciálny druh predprípravy, „nepotrebuješ strúhadlo?“, pýtala sa ma A. nevinne aj pred návštevami a náramne sa zabávala na tom, že nikto nič netušil, dáky sexuológ by sa možno z takejto dokumentácie potešil, veď aj ja som sa na tú skriňu na schodoch musel usmievať, hoci po tom všetkom mi tie čiarky pripadali ako snímky z Neptúna.

Ozaj, minule si sa zaujímal, či niekoho mám, tak ti tu od tej skrine oznamujem, že nijaké čiarky t. č. nepribúdajú, a človeče, ver či never, ani na ne nemám chuť. To len tak na okraj, dúfam, že preto ešte nemusím byť vadný či odstavený naveky.

Prázdny byt je čosi pochmúrne, tobôž ak si v ňom predtým býval s rozvedenou osobou ešte plné dva roky po rozchode, to je horšie ako berlínsky múr, lebo tí tam aspoň nemôžu po sebe strieľať, oni sa vôbec nestýkajú, zatiaľ čo my sme na seba narážali denne, a spočiatku sme sa mali k sebe tak, ako keby sa nič nestalo, akoby nebol nijaký rozvod, dokonca to mávalo zvláštnu pikantnú príchuť. Pravda, tým trpkejšie bývali rána a tým zúrivejšie boli neskôr chvíle núteného styku, keď by sme radšej boli stretli Lucifera ako jeden druhého – neviem, azda som mal predsa len odísť skôr, hoc aj na dlažbu.

No nič, som preč a konečne mám vlastný kút, odkiaľ ti vypisujem, je to pre mňa určitý tréning, zácvik v zabývaní sa, v osvojovaní si priestoru, steny sú predbežne holé, nábytok na kope, chcem to ešte vymaľovať, rozostavil som iba posteľ a písací stôl, a zaujímavé, hoci je to tu ešte nezariadené, táto prázdnota ma až tak nestiesňuje.

Neuhádneš, prečo ti píšem, okrem toho tréningu. V rámci debordelizácie som prezrel korešpondenciu, všetko sa mi sem nepomestí, a pri tej príležitosti, bei der Gelegenheit, ako sa vraví v starých židovských vtipoch, som naďabil na tvoj list o Engleričovi. Vtedy pred desiatimi rokmi som ti neodpísal, voľajako to išlo mimo mňa, neviem, možno som práve škriabal čiarky na skriňu. Ako som list s odstupom času čítal, myslel som najmä na dve veci. Jednak na to, ako som vás oboch s Engleričom stretol na koncerte v tej éróháckej kobke, nehovorím, že v družnej debate, ale budilo to dojem slušného, normálneho rozhovoru, povedal by som dialógu (až na to, že toto slovo neznášam) – stáli ste pri bufete, dokonca sa tam niekde mihla tvoja žena, prosím ťa, pozdrav ju odo mňa. Ďalej som rozmýšľal o tom, že veru aj ja som x-krát svoju vrelemilovanú exmanželku MUDr. A. S. pochoval, takisto ako ty kedysi J. E., a zaprisahával som sa, že s tou beštiou už nikdy ani slovo atakďalej (a ona určite tiež). Ibaže čo s tým, keď sme sa na druhý deň ráno stretli v kúpeľni? Presne tak ako si ty krátko nato stretol Engleriča u zubára, do smrti nezabudnem, ako si mi to vykresľoval, stokrát som ťa mal pred očami, ako bezmocne sedíš v ambulancii, zub vyškopený, huba plná krvi, zapchatá vatou, a v tom k tebe posadia Engleriča, máte totiž spoločného zubára...

V bájke by z toho vyvodili poučenie: nezastrájaj sa na nikoho, s kým máš spoločnú kúpeľňu. Alebo zubára. Avšak čo tu na Slovensku, kde máme všetci navzájom niečo spoločné, všetci sme si rodáci? Mnohé odlišnosti často nie sú ani výsledkom principiálnych postojov, rôznych vízií sveta – na to sa na seba priveľmi ponášame. A keď aj osobné diferencie prerastajú do nenávistí a súbojov, bývajú väčšinou otázkou vkusu, gusta, osobnej záľuby, a dakedy aj náhody, nie dielom odlišných vyhranených koncepcií, radikálne iného videnia. A z tejto prečudesnej famílie, plávajúcej na jednej lodi bohviekam, zrejme nemožno nikoho len tak zhodiť do vody – keby aj, čochvíľa vypláva a vynorí sa na palube kdesi inde. Čo je v rovnakej miere povzbudzujúce (máš tu vždy aké-také bezpečie) ako údesné: človek by niekedy skutočne rád vymenil loď.

A to ma v tejto chvíli, ako ti tu píšem, to jest necelý týždeň po definitívnom odchode a rovnako definitívnom príchode do nového privádza k idylickej a súčasne mrazivej predstave, že o pár rôčkov si aj ja srdečne a priateľsky poklebetím s majiteľkou kúpeľne. Teraz len neviem, či sa toho mám báť, alebo sa mám na to tešiť. Alebo či to mám zobrať len tak po slovensky: totiž, že to tak jednoducho je.

O taký mesiac urobím kolaudáciu. Nebolo by od veci, keby sme si po dlhšom čase urobili seminár pre zmenu u mňa.

Napríklad na tému národné zmierenie.

Ahoj – Paľo

ŠIESTY ZMYSEL

(I)

Ráčte si, prosím, všimnúť ten jeho zvláštny spôsob prejavu. Započúvajte sa doň, prizrite sa, ako rozpráva. Nie, nemusíte to vracať späť, to netreba. Tááák... tu ho máme.

Vidíte? Rozpráva zoširoka, roztiahnuto, vychutnáva detaily, drobnokresbu, miestopis, perličky. Keď hovorí s ľuďmi, tak sa k nim obracia – všimnite si, ako jeho živé, sýte, tmavé oči bystro kmitajú medzi poslucháčmi, ako sa na každom pristavujú, priamo a bezprostredne ho oslovujú v tej najcitlivejšej chvíli, zachytia ho v okamihu, keď by sa už-už mohlo niekomu zdať, že rozprávanie začína byť rozvláčne, stráca účinok. Aj – aj, ľudia sú netrpezliví...

Viete, v tom jeho oslovení, v tom pri-vra-ve-ní sa, ktoré môže byť iba živým slovom, nie mŕtvym, napísaným, pretože jeho slovo znie, má začiatok, koniec, kamsi smeruje, je zacielené, vlastne sa ani nevyberá kamsi, ale ku komusi, a to je rozdiel, takto asi putovali slová v časoch, keď ešte ľudia nepoznali písmo, lebo takéto slovo nie je adresované anonymnému poslucháčovi, ktorého jeho tvorca nikdy neuvidí, nič o ňom nevie – takéto slovo sa vyberá na cestu ku konkrétnej bytosti, ktorú máme pred sebou, je niekomu priamo určené, niekomu živému, prítomnému, mne, vám... čo? vám nie? no prosím... to bol iba príklad... dosť na tom, v tom jeho oslovení je vždy niečo výsostne ľudské, veľmi prastaré: kus teplého útočišťa.

Takže nech rozpráva hoc aj neveselé historky, za tým smútkom sa skrýva akási vyššia chápajúca múdrosť, múdrosť vekov, ktorá do seba pojme akokoľvek tristné osudy, pohltí všetku trápnosť, zbabelosť, úbohosť tých hrdinov našich čias, preberie všetko malé a nízke, spracuje to, obrúsi, zmäkčí, premietne na inú rovinu, nebadanou minucióznou projekciou presadí všetko konanie a zmýšľanie protagonistov na širšie plátno, kde na nich síce naďalej vidíme, ba dakedy ešte zaostrenejšie, ale si povieme, čo už s nimi... ťažko im byť spravodlivejšími, keď žijú tam, kde žijú, a tak, ako žijú... To je úžasné, to jeho zaradenie do širšieho plánu, mňa to neprestáva fascinovať... a vás? Čo?

Alebo to jeho „no a...“ – zbadali ste? Dakde v druhej tretine rozprávania zvyčajne príde typické pozastavenie – no a... no a potom...“ – vtedy sa usmeje, prípadne si potiahne z cigarety – pozerám, že aj vy ste fajčiar, pokojne si zapáľte, ja proti fajčiarom nič nemám... odkiaľ to viem? Odpusťte, ale keby som už ani fajčiara nerozoznal na prvý pohľad – ako by som mohol urobiť takéto analýzy? Existujú predsa určité typické prejavy v správaní, gestá, pohyby... a my ako odborníci na komunikáciu... áno, aj vzťah človeka k cigarete je komunikácia, pravdaže. Teda „človeka“ – mám na mysli fajčiara. Nie, ďakujem, ja nefajčím – ale vy si naozaj zapáľte, veď ste doma, na svojom pracovisku. Ozaj, vám je to jedno, že tu nemáte okná? Predsa len, ten dym... Klimatizácia, ach tak... Ono takto bez tých okien človek ani nevie, kde vlastne je... Na poschodí? V podzemí? Hore? Dolu? Nič sa nedalo zistiť, keď ma sem viezli. A čo tu stále hučí? Prepáčte, že sa tak vypytujem, ja viem, na vypytovanie ste tu vy...

Trochu som sa spotil, predsa len bez tých okien je to nezvyk, ešte som tuším nepracoval v takých podmienkach... Ďakujem, už mi je lepšie. Hej, nechajte tú vodu láskavo tu.

Vy to chcete pretočiť späť? Ale to netreba, ja sa orientujem... Ostali sme pri tom „no a...“ a pri tom jeho úsmeve, však? Dodajme ešte, že v tom úsmeve nechýba štipka irónie a sarkazmu, napokon, kto by sa ich celkom vzdal pri pohľade na takýto svet; no predsa len je to úsmev prežiarený čímsi vrúcnym, hlbinným porozumením, toleranciou, ktorá by sa dala prirovnať k tolerancii rodičovskej, schválne volím tento výraz, pretože nemám na mysli ani materské, ani otcovské porozumenie: tu ide o čosi vyššie, o substrát matky a otca, o všeprijímajúce a všeodpúšťajúce rodičovstvo, zmierlivé, zmierené a zmierujúce, z ktorého na nezbedné dieťa nesrší nijaký hroziaci vztýčený ukazovák – áno, práve v tom to dobre vidieť, v tom jeho „no a...“, v tom pousmiatí, rýchlom pohľade na ostatných, v nenápadnom obhliadnutí terénu, v tej bleskurýchlej skúmajúcej sondičke, či sú poslucháči pripravení na pointu, či sú na ňu zrelí, v pohľade sprevádzanom zábleskom úsmevu – „no a...“ – v tom očakávaní pointy, zavše ešte posilnenom vsunutím slovka „čo...“! – teraz to môžete vrátiť späť, ak by ste si to nevedeli predstaviť naživo; ale veď si spomeňte: tesne pred pointou, takrečeno na hranici pointy – „no a potom...“ ... „čo...?“ – povedal by som, že v tom je niečo starootcovské, alebo – ešte lepšie – čosi božské, pokiaľ si len Boha nepredstavujeme ako strašného, trestajúceho Jehovu, ale ako múdreho, dobráckeho sivovlasého starca, krútiaceho hlavou nad tým všetkým, čo mu vyviedol jeho kapric vymyslený vo chvíli oddychu...

Nie, nie, nič také, že by on sám bol starcom alebo mal v sebe čokoľvek starecké, azda som sa zle vyjadril... – počkajte, vás zaujíma ich potenciál? ich kapacita? ich výkonnosť? preto tá vaša otázka...? no nič, chcem len poukázať na to, že to je práve naopak, všimnite si tie jeho až detsky, šibalsky rozžiarené oči, tú hlbokú radosť zo života, z toho, že svet vôbec je, že je taký, aký je, že má svoje tajuplné zákony a záhadné zákutia, to je, prosím, zásadné pritakanie bytiu, bazálny súzvuk so spermiou, taký dôležitý pre muža – neviem, či tomuto rozumiete aj ako muž... Ale ja sa na nič nevyzvedám, preboha! Mám jednoducho taký spôsob práce, obraciam sa pri svojich analýzach k prítomným, to jest k vám a k vášmu kolegovi tam v kúte – nakoniec, možno som to odkukal zo záznamu, z vášho záznamu o tom prípade, ktorý tu rozoberáme... ktovie. Existuje také niečo, ani nevieme, kedy, ako a koho napodobujeme, obzeráme...

Teraz to neviem po sebe prečítať, tie svoje zápisky: aha! emergencia v myslení. Takýto typ myslenia často objavuje takrečeno na pochode, ono sa to všetko pred ním vynára. Poznáte niečo také? Nemyslím, či ste už pochodovali... myslím to obrazne. Vyjavuje sa to v kontakte. V komunikácii. To ma ohromne vzrušuje, veď viete, to je môj odbor. Tu sa vyslovené overuje za jazdy. On napríklad začne, rozvraví sa, krúti tým svojím výrazným nosom raz sem, raz tam, jastrí očami a dotvára, priamo tam, v tej chvíli, dokomponúva, dorába, strihá, uberá, pridáva, mení, posúva, nuansuje, podfarbuje, zdôrazňuje, plodí. Na základe reakcie iných. Presnejšie aj na základe reakcie iných. Vždy testuje svoje publikum – toto je výstižné, to si môžete poznačiť, ak vás zaujíma ich schopnosť pružne reagovať v nečakaných situáciách... prosím, prosím... ja nevravím, že sa zaujímam o to, čo vás zaujíma, ja som vám len chcel uľahčiť prácu, vypichnúť, čo by stálo za to si zaznačiť... aha, vy si to aj tak všetko nahrávate... no... trochu sa napijem... človeka môže niečo také inhibovať, keď presne nevie, o čo ide... Ja nenamietam, ja len poznamenávam a vysvetľujem.

Teda opakujem: vždy testuje svoje publikum. Všetko mu je na to dobré, všetko ho uvoľňuje v myslení, všetko ho rozväzuje, odbrzďuje, on nie je ničím inhibovaný, on... Súhlas ho povzbudí, nesúhlas vyprovokuje, vy by ste možno povedali vyhecuje k vyšším obrátkam; ľahostajnosť ho núti načrieť hlbšie, priprieť, ako by možno povedal ten váš kolega pri okne, pardon, v kúte: zmení farbu hlasu, výraz tváre, spôsob hovoru – nie ten váš kolega, ten nemení nič, možno kotúče... ale tento tu, na zázname – len to sledujte, všetko tam vidno; ako často mení dikciu, ako sa mu na tvári striedajú masky, uňho, pravdaže, nejde o masky, ale o precítenie veci; smiech ho vydráždi k jemnej, priam zlatníckej práci s každým ďalším slovom; úžas alebo ohúrenie mu hneď pripomenú, aby nezabudol na širšie súvislosti, longitudinálne videné plány, projekcie... Majstrovské čosi, takáto dramaturgia ducha, takáto idea v akcii.

A celá komunikácia ho neomylne, neochvejne a bezpečne – hej, musím sa takto vyjadriť, pretože naozaj neomylne, v tomto sa on nepomýli; neochvejne, lebo sa nedá odkloniť a bezpečne, keďže je to spoľahlivé smerovanie – zdá sa vám, že sa opakujem? že som rozvláčny? no vidíte, tak to on práve nie je, aspoň máte možnosť porovnať a vychutnať ten rozdiel – chcel som iba toľko, že to všetko spolu ho priam graciózne vedie k pointe, a to k pointe, ktorá má v sebe zakaždým dimenziu paradigmy – môžem takto? dnes je predsa všade plno slovníkov... pa-ra-dig-ma, lon-gi-tu-di-nál-ny, di-men-zia, po-in-ta... Ide mi totiž o to, že táto jeho pointa je zároveň paradigmou, a paradigma, nezabúdajme na to, hoci to v slovníku nie je, paradigma má zas v sebe onú prekrásnu dvojznačnosť, naplnenosť, čo ju robí takou, aká je, pretože paradigma, to sú dva žĺtky v jednej škrupinke: v jednom je posledný vzor starého prístupu, v druhom už je nový návod.

Aby, prosím, nedošlo k omylu: to jeho dotváranie, to do-kom-po-nú-va-nie v nijakom prípade neznamená, že by nemal názor, že by ho azda amébovito menil – amébovito? améba... no prosto améba... chcem povedať, že tým nechcem povedať, že by sa on jednoducho iba prispôsobil publiku. Ak ste ma rozumeli takto, môžete to zabaliť, chcem povedať zmazať, pretože je to presne naopak: názor je vyhranený, dakedy až škrupulózne. Ibaže v onom živom kontakte, aký ste mali možnosť vidieť – istotne ste si to aj sami prehrávali, nie? – sa jeho mienka, jeho presvedčenie, ktoré koniec koncov, ako každé iné presvedčenie, je navonok iba zhlukom slov, logickou konštrukciou, viac či menej gramaticky správnou – tak v tejto komunikácii sa táto myšlienková niť všije do živých bytostí z mäsa a krvi, nasiakne časom, temporalitou, zdramatizuje sa, nadobudne židovsko-kresťanskú patinu, ako by možno povedal historik ľudského myslenia, prosto, preteplí sa človečinou, ako to tuším vravieval jeden náš básnik: názory a postoje ožijú ako skameneliny v rozprávke.

Áno, áno, celkom ako v rozprávke: naplní sa pointa, zaznie zvonec, rozprávky je koniec, ešte predtým je, prirodzene svadba, hostina, aj ja som tam bol, pečienku jedol, vínom zalieval – nemáte tu niekde bufet? Predsa len, od rána človek trčí pri samých záznamoch... rozumiem... veď ja len tak, na okraj.

No nič, pomaly budeme končiť. Ak by som sa teda i ja mal poddať tomuto očarujúcemu rozprávaniu a pokúsiť sa o zhrnujúcu analógiu k jeho pointe – sám ste vraveli, že potrebujete akýsi sumár, rezumé, len to, prosím vás, nepovažujte z mojej strany za niečo ako posudok, to by som nerád... skrátka: jeho spôsob prejavu, jeho komunikačný kód, jeho hovor by som si práve vďaka kypiacej životnosti dovolil nazvať fotosyntézou idey.

(II)

Ten údenáč bol skutočne skvelý, musím sa potom kolegovi poďakovať. Či on sa už nevráti? Ale nie, po ničom nesnorím, len sa tak pýtam... Samozrejme, môžeme pokračovať.

Toto je celkom iný prípad. Iste ste to aj sám zbadali.

Ani neviem ako, prišiel mi pri ňom na um ten nešťastník Comte. Nepochybne boli aj iní, desiatky iných, pred ním i po ňom, a sú dodnes... ale taký grandiózny projektant, taký megaloman – a pritom, dodajme, bez reálneho vplyvu – ako bol Comte, sa hneď tak nenájde. On si na to dokonca aj vymyslel vedu, veď viete, sociológiu. Neviete? A vidíte, na predvolaní stálo RsDr. Farkaš, reku, volá ma sem človek s titulom, myslel som si, že vám o tom niečo hovorili. Dnes veľa prednášajú... domnieval som sa, že to platí aj pre bezpečnostné orgány... Dosť na tom, Comte tvrdil: vraj „idey vládnu svetom...“.

Božemôj, keby to tak bola pravda! Veď vtedy by pri tomto vašom druhom – hovorím dobre „prípade“? neviem, ako ich dnes voláte v tejto budove... ktosi mi raz povedal, že ste tu používali samé skratky, PO, BO či NO, neviem ako dnes – „klienti“? – dobre, teda „klientovi“... v poriadku, „klientovi“... hm... Chcem povedať, že pri tomto vašom klientovi by podľa Comta svet musel prasknúť vo švíkoch, roztrieštiť sa, vybuchnúť ako kvazar, alebo sa zrútiť sám do seba ako čierna diera... prosím? Vo vesmíre, prosím, mám na mysli čiernu dieru vo vesmíre...

Obrovský, gigantický intelekt. Miestami nadľudské rozmery, nakoniec aj tá jeho hlava... beriete to vy do úvahy? Napríklad držíte tu ich parametre? Ja neviem, čo všetko uchovávate, ale dimenzie jeho hlavy sú naozaj unikátne, keby som bol antropológom, hneď sa oňho interesujem, už dnes si tú hlavu rezervujem, ponúknem mu zmluvu alebo čo, dvakrát nepoviem, že už sa tak dávno stalo, a neprekvapilo by ma, keby tých inštitúcií, aj svetových, bolo viacero – hoci ktovie, on hádam všetkých antropológov prežije. To je dokázané, nadmieru čulé mozgy žijú podstatne dlhšie ako my obyčajní smrteľníci. Zrejme to spolu súvisí, všetko to hrá dokopy: ten obrovský stroj na spracúvanie podnetov sa len tak ľahko nezastaví. Nie, o tých zahraničných inštitúciách neviem nič konkrétne, to bola iba taká hyperbola. Hyperbola? Rodná sestra paraboly, to sa vám určite bude páčiť.

Vravím, kolosálny intelekt. Áno, svojím spôsobom geniálny, ale sotva tak, ako si to asi vy predstavujete. Prepáčte... nejde mi konkrétne o vás alebo o vášho kolegu, ten údenáč bol naozaj výborný, že mu ďakujem, je mi ho svojím spôsobom ľúto, niesť taký údenáč a nemôcť si z neho dať... prečo? No on má predsa vred, nie? Ako som na to prišiel? Prosím vás pekne, keď človek robí v tejto branži dlho, určité súvislosti sú akosi naporúdzi... Ale aby som sa vrátil – myslím na ľudí všeobecne. Hej, hej, keď poviem „vy“, mám na mysli väčšinou „vy“ s malým „vé“ a nie „Vy“ s veľkým „Vé“, čiže hovorím o ľudstve ako celku – niečo ako „tí druhí“, „ostatní“ a tak podobne. Keď teda hovorím geniálny, nepredstavujem si pod tým genialitu psychopatickej vyšinutosti, ktorou sa vyznačuje veľa uznávaných a ešte viac zneuznaných géniov. To rozhodne nie, tu pod genialitou treba rozumieť mohutnosť, potenciu a intenzitu intelektu. Jednak jeho všeobsiahlosť, encyklopedickosť, erudovanosť; hlavne a predovšetkým schopnosť syntézy, kreativitu. Tu predsa nejde len o zhŕňanie, kumulovanie faktov, nemáme tu do činenia s nijakým nutkavým konzumentom skutočnosti. Každý jeden fakt je podrobený všestrannej inšpekcii, je dôkladne preskúmaný a následne odtransportovaný tam, kde je jeho miesto. Ibaže to miesto nikdy nebýva vopred dané. Na to miesto sa musí prísť, k tomu miestu sa treba pre-mys-lieť, a neraz si ho treba vyárendovať. Tam – niekto by možno povedal „ta“ – sa jeho intelekt prebije, pretlčie, preseká, preklčuje. To nie je darovaný, zdedený, ľahko nadobudnutý, inými hlavami a rukami vyznačený a oplotený pozemok; to nie je tradíciou, zvyklosťami určená nerozoraná medza medzi bútorovskou a čútorovskou dedičnou brázdou – to je nezriedka priestor utajený, priestor schválne ukrývaný alebo priam priestor vonkoncom neznámy, ktorý ešte len treba odhaliť, priestor tajomnejší než Bermudský trojuholník. A na to treba tak kreativitu, ako aj schopnosť syntézy, schopnosť súkať zo seba špeciálnu syntetickú niť, ktorou sa potom uzlíky faktov navzájom zväzujú.

Frapantná je pritom výbušnosť onoho intelektu, neslýchaná expanzívna sila, neodolateľnosť, nezadržateľnosť a neodvolateľnosť, s akou sa valí vpred – deti a samovrahovia takto vnímajú lokomotívy, rušne – k stále novým a novým analýzam a syntézam, vniknutiam a preniknutiam, zmocneniam sa a opusteniam. On svet doslova hlce. Ericson kdesi napísal, že v každom našom počínaní je veľa telesnosti, vlastne vo všetkom, všade je telesnosť, lebo je to modus, spôsob našej komunikácie so svetom. Ak je to u niekoho žuvanie, hryzenie, u iného láskavé ohmatávanie, poťažkávanie, u ďalšieho rýchle prijímanie a vypudzovanie – tak potom tu sme svedkami aktívneho, zvedavého, hľadačského, žravého až agresívneho penetrovania: je to evidentná gnozeologická súlož výbojného samca. Kto je Ericson? Kolega, analytik. Cudzinec, áno, mamka Pôstková to nie je.

Ak by som mal tohto klienta porovnať s prvým prípadom... Ako? Číslo sedem? Prosím, s klientom číslo sedem... A tento? Šestnásť cé? Prečo cé? Znie mi to, akoby ste ho podcenili... cé... akési podradnejšie zaradenie... nie?... Podľa čoho to vlastne máte? Podľa dôležitosti? Akútnosti? Významu? Či len času evidencie? Podľa šancí na postup? Ale kam?... Či len podľa abecedy?... Áno, áno, vy sa usmievate a ja sa pýtam – ale také je naše povolanie: kladieme otázky, bičujeme hmotu. To je náš údel: zisťovať, pátrať, pýtať sa. Nie, nie, tým bičovaním som na nič nenarážal... Čo? Že aj vy skúmate? No veď ja vám to neberiem, ale keď som počul, že PéÓ, BéÓ, eNÓ, naozaj tu máte takého zväzky? Preverovaná Osoba, Blokovaná Osoba, Nepriateľská Osoba...? Pardon... pochopte, viete, tá zvedavosť šestnástky cé je nákazlivá...

Nuž teda, sedmička je múdrosť akoby už stabilizovaná, overená, múdrosť, ktorá vie svoje, neverí veľmi novým objavom a zisteniam, ani ich natoľko nepotrebuje, vystačí si s tým, čo vie; je to múdrosť, čo skôr k sebe priťahuje, priberá na seba veci, fakty, okolnosti, ľudí, všetko ako ilustrácie toho, či už v nej v podstate je; akurát, že občas vykukne, obhliadne terén, vystrčí tykadlá, zistí, čo sa momentálne zmenilo, zavonia, zavetrí, prezrie si najnovšiu modifikáciu dôverne známeho obrazu. Nič ju len tak ľahko neprekvapí, je to múdrosť vekov, ktorá sa už nepotrebuje toľko náhliť, preto sa aj hýbe pomaly a rozpráva pokojne, nenaliehavo.

Tento tu... šestnástka cé... ten kypí, blčí, vrie, planie, plápolá, syčí, rinie sa – skrátka, robí všetko, čo prináleží mladej múdrosti. A primerane tej mladosti je aj pahltný: všetko zožerie – každú oblasť (Brazíliu, Ugandu i Laos), každé obdobie (antiku, renesanciu i jar národov), každú informáciu, knihu, časopis. Z racionálneho hľadiska by to mohlo vyzerať ako plytvanie, mrhanie energiou, nasadením, časom, silami – ale to je plané rozumkárenie! Znovu sme totiž ako v rozprávke, bola taká podobná, spomínate si? Otesanček, taký hororík od Karla Jaromíra Erbena, ako tí chudobní rodičia začali chovať kus dreva, čo sa premenil na dieťatko, ktoré stále chcelo jesť, zhltne matku s otcom, sedliaka s koňmi, pastiera s ovečkami i so psom: aj tu akoby sme mali pred sebou monštrum, takú nenažratú obludu, čo si pýta čoraz viac a viac – ibaže na rozdiel od tisícov iných, akokoľvek rozumných, kapacitou však predsa len nepostačujúcich rozumov, on na to má! Človek aby závidel národu, ktorý sa takýmto intelektom môže popýšiť: starý a unavený národ preberie, vzbudí v ňom vášeň k životu; mladý a kypiaci pozdvihne k novým horizontom; usadnutému národu v strednom veku vleje novú krv, vdýchne nový zmysel do žíl.

Hej, tak je: ak by sa sedmička hodila povedzme na ministra bez kresla: poradí, keď iní nevedia, brilantne zvládne komplikované, zamotané prípady – potom šestnástka cé je rodený premiér, ministerský predseda: agilný, čulý, priebojný, ako má predseda vlády byť.

A teraz pozor! Tento intelekt, hoci by prvý pohľad možno svedčil o opaku, vôbec nie je len čírym umom, obyčajným rozmyslom, chladným kalkulujúcim rozumom – on má aj svoju výraznú emocionálnu stránku. Tá sa najviac prejavuje pri jeho nenásytnosti, žravosti: tento intelekt nevyhnutne, životne dôležito potrebuje ustavičný prísun drogy, drogy intenzívneho myslenia, ktorá musí byť sústavne, nepretržite importovaná zo všetkých strán, všetkými cestami. Iba ňou, iba touto drogou intelekt žije, bez nej by bol stratený.

Veru tak, ak by mu nemožnosť myslieť priniesla vyschnutie, úpal a ponižujúci skon, ak by sa tým z neho stala vyprahnutá púšť – potom zase naopak, myslenie samo mu prináša nadovšetko očividný, do očí bijúci pôžitok, rozkoš, eufóriu. Neviem, či aj vám tie cigarety, to si netrúfam porovnať, menej sa vyznám v kladných stránkach fajčenia...

Ostaňme však tu, pri vašej šestnástke cé: hľa, ako sa driape, ako to s ním hádže, ako ho lomcuje, aby sa konečne dostal k slovu; a keď sa ho už zmocní – len sa pozrite, s akou dravosťou a razantnosťou sa púšťa do vytúženého a uchvacujúceho ideového súboja a potom do horolezeckého výstupu. Všimnime si len ten súboj, pretože pri tom stúpaní nahor je už načisto osamotený, tam už naňho nik nemá. Hovorím súboj, nie žonglérstvo ani číry dribling, veď ste ho sám mohli vidieť: elegancia i bravúra; ľahký šprint i graciózna kľučka; netradičná prihrávka, presnosť i prekvapujúci obrat; a takisto strategické myslenie, zmysel pre vytrvalosť, disciplínu, pracovitosť. Rozhodne nie eskamotérstvo, kaukliarstvo, demagogické šarlatánstvo, nijaká úchylka. Pokiaľ, pravda, nebudete za úchylku považovať to, že vydrží hovoriť štyri, päť, šesť hodín v kuse, takže celá spoločnosť, niekde to tam máte, nočná debata v menšom kruhu, on rozpráva ako vždy zaujímavo, ostatní však predsa len nestačia sledovať jeho tempo, jednoducho už nevládzu, až napokon ukonaní, premožení, postupne odpadnú, zaspia... Úplne ich mám pred očami, ako sa s ospravedlňujúcimi gestami a kajúcnickými posunkami pomaly ukladajú spať – nie, tam to nemáte, ale my musíme pracovať aj s určitou obrazotvornosťou, tá nám niekedy povie viac ako tradičné postupy – teda, ako sa všetci postupne sťahujú z arény, ako vypracú scénu: jeden už pochrapkáva, druhý dávno drieme, tretí sa vyhovára na celodennú únavu, štvrtý na náhlu, nezvládnuteľnú ospalosť, piaty na malú nočnú depresiu, šiesty už neobsedí pre hemoroidy, siedmy si pchá do uší špeciálne zdravotnícke štople určené pre nadmerne hlučné prevádzky – a len ktorýsi posledný, máte tam na záznamoch jedného takého, len ten načúva a načúva, lebo je už svojím založením taký, večne by iba načúval, jeho bytie je načúvaním, len tento jediný sa ešte ako-tak drží, je to vlastne taký živý magnetofón, ešte funguje, bdie...

No okrem toho so štopľami si naši spáči veľa neoddýchnu: nie je totiž jednoduché pri ňom zaspať. Najprv som si myslel, že je to technická chyba, reku, bolo by treba vyhrešiť zvukára. Darmo, zvukár nie je na vine: on, teda šestnástka cé, on naozaj tak reve. Nie hneď, nikdy nie hneď, spočiatku sa kontroluje, ovláda, on sa musí k revaniu prepracovať ako rozvinutá rojnica roty, postupne, ravelovsky, najsamprv je to len kde-tu zvýšený tón, a keď ho upozornia, okríknu, tak dokonca pritlmí, uberie, lenže s akým nasadením – on dokonca prejde aj do šepotu... ale aký šepot, prosím vás pekne?! Ako cirkulárka s tlmičom... a potom, keď sa už rozvraví, keď sa už celkom zbaví dotieravcov pokúšajúcich sa zachrániť reputáciu domáceho pána, keď sa už rozvlní, tak sa z neho rinú kaskády, hotové vodopády hučiacich slov, kričania, na ktoré si ledva-ledva, aj to len na chvíľu, dočasne, privykne iba vykričaný a navyše ešte zaštopľovaný spáč, človek fixovaný v danej chvíli na spánok rovnako neodolateľne, ako je on, šestnástka cé, fixovaný na to, aby búšil do hlbín poznania, aby bol permanentnou vŕtačkou, neutíchajúcou sondou burcujúceho mozgu.

Píšete si?

Toxikoman intelektu. Gnozeologické kladivo. Adrenalínová bomba.

(III)

Tá káva mi dobre padla, a navyše koláčik... Človeka to osvieži, a to je dobre, pretože sme pri nadmieru zaujímavej kauze, bola by škoda pristúpiť k nej v unavenom stave. Inak, máte tu zvláštne zvyky: údenáča mi prinesie ulkusár, teda vredár, zákusok diabetik... To asi nie je náhoda, však? Vy tých ľudí takto vlastne trénujete, nemám pravdu? Pokušiteľská kúra: či vydrží, či aj jemu nepríde na chuť. Ako som spoznal tú cukrovku? Vidíte, vy sa na mňa hneváte, keď sa vypytujem, a sám sa pýtate na elementárne záležitosti. A pritom by ste sa radšej mali zaujímať o seba. Tie vaše cigarety... Nechajme to.

Nechajme to, aj tak sa by sa vám nechcelo to počúvať, napokon, nečudo, kto už má rád nepríjemné pravdy. Sú krajiny, kde človeku oznámia diagnózu bez okolkov, vytasia sa s ňou na požiadanie. U nás to tak nie je. A vy nič nežiadate, veď načo by aj. Musíme sa vedieť rešpektovať. Napríklad ja vám dorobím tohto a pustíte ma, dobre? Predsa len som už trochu ustatý, napriek káve. A doma čakajú, viete si predstaviť. Netušia, čo sa robí, keď ma ráno odviezli, všetci boli ešte v pyžame, a teraz je už pomaly polnoc.

Rozumiem. Pravdaže. No určite mi na rodine záleží, presne ako vravíte, aby mali pokoj. Berte prosím môj výrok iba ako pripomienku, ako faktickú poznámku. To hádam nie je zakázané, veď to by bola fraška, aby som sa ja, ktorý sa zaoberám výskumom medziľudskej komunikácie, nesmel vyjadriť k tej komunikácii, akú práve prežívame. Ostatne, neviem prečo, ale mňa vždy najviac zaujmú aktuálne, najčerstvejšie prejavy. Napríklad vy. Nie, neodbieham, iba konštatujem. Mimochodom, kedy ste boli naposledy na dôkladnejšej prehliadke? Nič vám nepovedali? Vám nikto nič nepovedal? No nič, ono to sem vlastne ani nepatrí, veď je na rade osemnástka, a bola by škoda pri takom majstrovi odbočovať od témy.

Neviem, či máte zmysel pre humor, ale ak áno, určite ste si aj vy tohto klienta zamilovali. Každý niečo miluje, vy napríklad zbožňujete fajky, je tak? To nie je vaša zbierka? A ja že sme vo vašej pracovni... Hoci sa mi to celkom nevidelo: sám fajčíte cigarety, a tu že by ste to mali vyložené fajkami? Taký drogový konkubinát? Fajky sú inšpirujúci nástroj. Keby som sa náhodou niekedy rozfajčil – radšej si dám pozor – no keby predsa len, tak potom rozhodne radšej fajku ako cigaretu. Zapálil by som si fajku a pustil sa do rozprávania, pretože pri fajke sa ohromne vykladá. Trebás o tejto osemnástke, o jeho láske k trapasom, čiže k rôznym faux-pasom, o tom by sa predsa dali rozprávať legendy.

Napríklad taká veľkonočná avantúra. Nie, na tomto zázname priamo nie je, vtedy ste asi ešte všetko nenakrúcali... dosť na tom, viackrát sa k nej vracajú, spomínajú na ňu. Na Veľkú noc zvykli chodievať na svoje pravidelné „turné“ – to znamenalo dobre sa najesť, vypiť si a podľa možnosti provokovať usporiadané rodinky, „adapťákov“. Raz sa takto rozvážali na požičanom vozidle s pootvorenou strechou, celí rozjarení a rozlietaní, a on, inak čajíčkár, sa nevedno prečo zrúbal: vystrkoval hlavu zo strechy, vyrevúval pesničky i všelijaké heslá, až sa rozhodli pre istotu sa ho zbaviť – ešte ich niekto zastaví... Jednoducho ho kdesi vyložili, vystrčili ho z auta, alebo ho zabudli na ktorejsi návšteve, to už neviem, a tiahli ďalej bez neho. No a potom – sledujete, takto to robí ten prvý – nuž v takom prípade by som sa takisto ako sedmička len rozhliadol po poslucháčoch a poďho rovno k pointe... Takže potom, keď už objazdili všetky kandidátky na korbáč, zažiadalo sa im, objedeným a oťapeným, trochu si oddýchnuť. Na tento účel si pestovali prekrásnu dcérku istého známeho lekára, ktorej mamička veľmi dbala na dekórum, a keďže patrilo k dobrému tónu vychádzať s bohémou, zakaždým sa o nich kráľovsky postarala, aj tentoraz ich uložila v salóne na pohovky, do kresiel, poprikladala na rozpálené čelá studené obklady, poznášala kávu, čaj, džúsy, šampanské, dobreže ich neovievala, azda jej pripomínali vlastnú mladosť, plnú bezstarostnosti a očakávania, ale ktovie, možno to tak nebolo, možno sa v skutočnosti premáhala, nútila sa do pohostinnosti iba kvôli dcére – neviem, nebol som tam, zato oni tam boli komplet, celý tento váš záznam, ba ešte aj iní...

Akurát on, osemnástka, im chýbal, vravím, vysypali ho kdesi cestou, ani mu neprezradili, kam sa uberajú ďalej, prosto, ušli mu, a teraz si hoveli, voľkali, ochkali a achkali, mierne pripití, rozvalení po váľandách a foteloch – veru, aj ja by som sa natiahol, aspoň na chvíľu, tamto na tie matrace v kúte... – ten lekár mal obrovský salón a utešenú, zmáčanú, vyšibanú, obliatu, prezlečenú, polonahú dcérenku, nebol to hocikto, jeho dedo i otec boli taktiež doktori, on sám praxoval pár rokov v Amerike, jeden čas mal postavenie v Akadémii, vskutku reprezentatívna persóna, ktorá, ako to už chodí, nebola cez veľkonočné sviatky doma, ale sledovala vývoj v San Sebastiane, takže ich vítala tá jeho rozkošná dcérka, zrelá na pomilovanie, jamky na oboch lícach, dlhé gaštanové vlasy, nádherne vyvinuté, akiste tvrdé prsia, dištanc medzi nimi akurátny, priam ako v učebnici anatómie, zakryté len ľahulinkým bolerkom siahajúcim sotva po pupok, neprerušujte ma, ja sa občas musím pocvičiť v imaginácii, kde som to prestal, aha, bolerko po pupok, okrúhly výstrih popretkávaný šnúrkami, čo sa ako hadíky ovíjali okolo jej tela, poláskaného korbáčmi a presiaknutého voňavkami šibačov, telo ako pozdrav prírody, vari práve to mal Marx na mysli, keď hovoril, ako sa na nás hmota začala usmievať – to vám neprednášali? Hja, Marx má všeličo na svedomí, nezaprie v sebe starého Prešpuráka, to boli gurmáni, ani to vám nepovedali? Po starej mame, po babičke, nie po Němcovej, po svojej, nie, ona nebola labužníčka, ona bola židovka, manželka istého rabína, rozumiete, mám na mysli niečo ako genius loci, tu bývala, v meste, a veru možno aj neďaleko od toho miesta, kde sa práve podávali vychladené citronády a horúce čaje, kde sa servírovali írske a škótske kávy so šľahačkou a znamenitou whisky – to ja neviem, či aj ten doktor bol žid, isté však je, že rovno uprostred tej siesty, práve keď boli v najlepšom, sa znenazdajky ozval zvonec a vo dverách stál on – nie, nie doktor, ten bol preč, ani Marx, preboha! on, osemnástka, spotený, uťahaný, dolámaný, ale šťastný, s úsmevom mohamedána, ktorý po všetkých útrapách doputoval do Mekky, s rozžiarenou tvárou – „tak, tu ma máte... tu som... predsa sme sa len našli...“ – pričom táto nevýslovná blaženosť nemohla im, ktorí ho poznali a ktorí už oprávnene tušili, nemohla im signalizovať nič iné ako nejaký kolosálny trapas, zatiaľ ešte neznámy, o to však hrozivejší trapas, čo už visí vo vzduchu a každú chvíľu vypukne, silou uragánovej smršte ich zmetie z gaučov a fotelov, a naozaj, ledva za ním zatvorili dvere, ledva ho udržiavaná a ešte vždy atraktívna pani doktorová i so svojou rajcovnou dcérenkou privítali, ledva sa stačili dať vyšibať a poliať, matka svoju gracióznu noblesu a dcéra svoju mimovoľnú, len tak ako dáky výstrelok, spakruky vymodelovanú dráždivú telesnosť – poznáte Hölderlinovu báseň Krásna si nevdojak? – ledva ho stačili vyzuť, uložiť a ponúknuť, už prihrmel – doslova ako smršť alebo uragán – soptiaci domovník s penou na hube, ktorý naháňal to hovado, teho kreténa, čo sa mu práve, prepytujem, to ja prepytujem, on neprepytoval, on chcel rovno roztrhnúť v zuboch tú sviňu, čo sa mu vysrala predo dvermi – osemnástka, prirodzene, všetko poprel, ale aj tak, čo vám mám hovoriť, škandál, nehorázny škandál...

My, pravdaže, neveľmi veríme legendám, veríme iba tomu, čo môžeme priamo sledovať, veríme len postrehnuteľným prejavom medziľudskej komunikácie... Apropo, kde tu máte WC? Ale áno, ešte vydržím... On sám, treba však dodať, nemusel byť, a zväčša ani nebýval, hlavným protagonistom takýchto udalostí. On ich iba pozoroval a s neobyčajnou intuíciou z nich vyberal komický, groteskný, fraškovitý náboj. Vedel to neomylne vytiahnuť z bežného, každodenného života, no ak to nešlo, bol schopný takúto udalosť aj zorganizovať, pomknúť veci vpred – nezabúdajme, prosím, na onen moment epistemologického očarenia, ktorý tu zohráva takú dôležitú úlohu: tieto groteskné prvky totiž vždy čosi vypovedajú, vyjadrujú niečo podstatné, určujúce, sú teda zároveň akousi metaforou danej reality. Nehovoriac o tom, ako on tieto malé životné osudy, zvrátenosti, antropologické škandáliky, zhovädilôstky vie vynikajúco stvárniť, zahrať. A tak sú jeho vstupy – spomeňte si len na historku o odrezanom nose v istom podniku zahraničného obchodu – nezriedka bravúrnymi malými klauniádami, hereckými číslami, panoptikom pokriveného, deformovaného vedomia a správania... teraz sa mi zamarilo, skúšam si predstaviť, ako by asi spodobil vás... alebo mňa, prosím, ak chcete, hoci nás oboch: ako tu vy sedíte, pýtate sa, fajčíte, ja zas rozprávam a rozprávam – vám to nepripadá zvláštne...?

Či je to ten nos, v ktorom pašovali heroín? Ale prosím vás... to naozaj neviem.

Ozaj, zaregistrovali ste ten vysávač? Nie v tom podniku zahraničného obchodu – tu, vo vašich záznamoch! A fén – ani ten ste si nevšimli? Áno, pri tých vašich individuálkach, keď ich snímate osamote, hlavne doma. Ako prosím? Nie, nemyslím si, že by išlo o vysielačky, to mi skutočne nenapadlo: sú to zrejme normálne domáce elektrospotrebiče – fén, vysávač, na jednom-dvoch miestach tuším aj mixér... Ako by som vám to... Pozrite, Jung, analytik kolektívneho nevedomia, raz napísal, že civilizovaný človek už vie svoju prácu vykonávať dostatočne efektívne a nemusí sa uchyľovať k pospevovaniu a bubnovaniu, ktoré by ho, ako vravel, „hypnotizovali k aktívnej činnosti“. Nuž neviem, čo vy súdite o Jungovi, áno, Carl Gustav Jung, neviem, koľko ste z neho preberali – ale podľa mňa, ako to uňho často býva, má pravdu, a súčasne ju nemá. Má ju v tom, že upozornil na taký výsostný pravzor pracovnej činnosti, akým je rytmus. Osemnástka pomocou týchto a prípadne aj ďalších, na týchto vašich záznamoch predbežne nezachytených prístrojoch pracuje: uvádza sa do aktivity, spúšťa behaviorálny stereotyp výkonu, povedal by možno taký Wolpe alebo Eysenck – Wolpe Joseph, Eysenck Hans J., ostatne, Marx Karol, ak vám to náhodou uniklo, bol pozitívne posilňovaný a fixovaný práve týmito predmetmi dlhodobej spotreby. To však znamená, že Jung – nie, myslím, že on nebol žid – nemá pravdu, keď usúdi, že civilizovaný človek už nepotrebuje takéto spúšťače, takéto rituály, takéto čary a hókusy-pókusy s rytmom; pravdou je skôr opak, nič sa v tomto smere nezmenilo, a naša vysoko kultivovaná osemnástka je toho dôkazom...

A máme tu milý paradox, s akým sa bádateľ stretne, keď ho skúmaný materiál zaskočí: váš klient sa onou protomuzikálnou aktivitou uvádza do... aktivity muzikologickej: ľudsky vyjadrené, píše o hudbe. Neviem, či aj vy pociťujete výslovnú rozkoš z toho napätia, to je predsa niečo úžasné: pravidelný, spoľahlivý hukot vysávača, či monotónne šumenie fénu majú dnes rovnakú funkciu, ako kedysi malo rovnomerné, aditívne tempo bubna – povzbudiť poslucháča k práci a udržiavať ho pri nej. Lenže v prípade osemnástky tieto zvuky vyvolávajú navyše duchovnú kreativitu, aktivizujú kognitívny potenciál, podnecujú negentropickú, to jest usporadúvajúcu, štrukturujúcu, organizujúcu dimenziu osvojovania si sveta, umožňujú anektovať jednotlivé významy spredmetneného bytia pre subjekt, odhaľovať vždy nové a nové varianty usporiadania holého bytia – ako by to povedal taký Hrušovský – čiže stávajú sa vlastne nultým stupňom muzikologického rukopisu... Hrušovský? Našinec. Filozof. Profesor, akademik, doktor – čo chcete, Igor Hrušovský. Nie, to „holé bytie“ nie sú nijaké obrázky... to bola jeho filozofická kategória.

Ale povedzte sám, nech toľko nerečním – nie je to pôvabné? A keď k tomu ešte pridáte, že sa tým činom – šťuknutím vysávača alebo fénu – iniciuje práca nie hocaká, ale sa ním spustí jedna heuristická lavína, ktorá v konečnom dôsledku všetky tieto pôvodné primitívne zvuky – spermie, vďaka ktorým sa vôbec zrodila – zmetie, neguje, poprie, spracuje na inej, hudobne vyššej, plastickejšej a nepochybne aj rozporuplnejšej rovine – uznajte, nie je to zázrak dialektiky?

Niekto by možno podotkol – no čo už, aká rozporuplnosť, aká dialektika, to sú všetko drísty, prázdne slová: jednoducho je lenivý, činnosť mu je utrpením, nuž si musí pustiť aj stimulátor, aby vôbec dačo zosmolil...! Ale veď aj tu, i v takejto úvahe sa skrýva dialektika! Pretože samotný pojem „práca“ má svoje rozporuplné obmeny: v európskych jazykoch, niekde ste už o tom možno počuli, sa predsa výrazne črtá polarita, pri ktorej sa práca na jednej strane chápe ako námaha, úsilie, bolesť alebo dokonca utrpenie a muky, na druhej strane predovšetkým ako samotný výsledok pracovnej činnosti, ako dielo. Taká rumunčina, napríklad, má dodnes pre prácu i trápenie výraz „munca“, ktorý, ako to vyplýva už z názvu, a doložil by vám to každý etymológ, je slovanského pôvodu a zodpovedá našim „mukám“; a vari nečudo, že obdobný termín pre prácu si ponechala aj maďarčina, čo vy, ako aj každý iný Prešpurák, veľmi dobre viete... Nie? Vy nie ste tunajší? To nič, to nič... No, v každom prípade môžeme odôvodnene predpokladať, že taká Marxova babka ho poznala, ten výraz.

A môžeme sa vrátiť ešte ďalej. U Rimanov slovo „labor“ označujúce prácu malo príchuť unavujúceho úsilia, spájajúceho sa neraz s bolesťou, nešťastím a chorobou. Starorímske „labos“ sa dá pokojne odvodiť až zo sanskrtu, konkrétne od slova „rabhas“, v hinduštine „rabh“ alebo „arbh“. Z týchto tvarov, to dá rozum, vyšlo aj starogermánske „rabhas“ alebo „arbhas“ – pýtate sa, či z toho vzišiel aj rabín? Ktovie, azda ste udreli klinec po hlave, vždy lepšie, ako keby ste mlátili mňa. Ale vráťme sa do ríše slov: nech už vezmeme „arbhas“ alebo hoci litovské „darbas“ či povedzme novodobé nemecké „die Arbeit“, vždy sa pod tým rozumelo aj utrpenie, bôľ, námaha.

Nuž a z latinského „labor“ sa už ako z rukáva sypali románske ekvivalenty. Prebrala ho aj angličtina v slove „labour“, a len tak na okraj hodno uviesť, že podobne ako pri francúzskom výraze pre prácu „travail“, aj tu pomenovaním „labour“ označujú tiež pôrodné bolesti... Vravel som však o polarite – hľa, tu je: chceme viac poukázať na činnosť zaťaženú vypätím alebo na pracovný výsledok? Lebo podľa toho musíme voliť vhodný termín. Gréčtina má ergos a ponos, latinčina opus a labor, francúzština oeuvre a travail, taliančina opera a lavoro, španielčina obra a trabajo, angličtina work a labour; vari len v týchto končinách je to trochu inak, azda len v slovenčine sa za prácou i robotou a v ruštine za trudom i rabotou skrýva drina.

A teraz si predstavte ten etymologický rez: váš klient si pustí fén, alebo trebárs mixér či vysávač, sám sa pustí do práce, a ako sa pritom potí, ako sa škvarí, ako vysedúva dieru poznania v stoličke, postupne vzniká dielo, raz o Novákovi, potom o Nováčikovi, inokedy zas o úplnom nováčikovi, slovom dielo... work in progress, povedal by Joyce. Joyce? James, Ír. Statočný človek. Progresivista, pracant, taký literárny úderník.

Majster frašky a génius grotesknej etudy – to je moje zhrnutie pre osemnástku, aspoň pre jednu jeho tvár. Z tej druhej na nás hľadí dialektik vysávača a fénový negentropik. A na tej celkom odvrátenej sa ešte zračí reflexia, nevšedná, sústredená, zadumaná reflexia, načierajúca in medias res, reflexia de profundis, s neobvyklou hĺbkou ponoru... ale teraz... teraz by som už... prepáčte, ale momentálne by som už naozaj veľmi potreboval ísť na to WC... áno, rozumiem... ešte otázočku: a oni o tom vedeli?... no, že vy ich takto... nahrávate... aha... aha... chápem... hneď som späť... Čo? Vy idete so mnou?!

(IV)

Áááá, ďakujem... áno, trošilinku som si oddýchol. Hoci radšej by som si bol poležal doma, to vám hovorím otvorene. Tie matrace sú totiž zle vypchaté. Alebo preležané, ťažko posúdiť. Vy na nich spávate? Nemali by ste. Matrac tlačí na chrbticu, chrbtica tlačí na nervy a tie zasa doliehajú na ten... ale nechajme to. Nepočúvajte ma, prosím vás, to je taký môj zlozvyk, aj kolegovia ma za to kritizovali: vraj verbálny exhibicionizmus, čo na srdci, to na jazyku – hovorím, nepočúvajte ma...

Pardon, nerozumiem...? Niekde inde? Ale istotne by sme sa mohli stretnúť aj niekde inde... neodmietam nijaké experimentálne stretnutie – pravda, pokiaľ som fit. Veď aj na tohto vášho ďalšieho klienta, na tú dvojku som si potreboval oddýchnuť: raz darmo, čaká nás veľký part, a na to musí byť človek svieži. Toľko sa toho popíše o šachu a šachistoch, vraj aké je to náročné, koľko vypotia, koľko schudnú počas jedného zápasu... no prosím, ja im to neberiem. Ale viete, aký výkon podá jeden špičkový analytik, koľko energie spáli? Istý Schliemann, Hans Dietrich, to prerátal: jeden intenzívny prevádzkový deň mu vydal na sto päťdesiat kilometrov pešej chôdze, to je ako z Bratislavy do Brna alebo do Žarnovice, podľa toho, ktorým smerom sa vyberiete... A to bral do úvahy iba jednoúrovňové, jednoúkolové výkony, nie simultánky, akú tu robím napríklad ja, keď si popri záznamoch všímam aj vaše fajčenie...

Schliemann však prehliadol, že také simultánky majú zas niečo do seba. Určite viete, čo mám na mysli, sám ste zrejme zvyknutý pracovať na niekoľkých prípadoch naraz. Ide mi o to napätie, aké môže nečakane vzniknúť medzi viacerými šachovnicami. Človek začne riešiť jeden problém, ponorí sa doň, a vtom sa musí súbežne pustiť do ďalšieho. A ako sa s tým všetkým lopotí, ono mu to znenazdajky začne navzájom hrať, prebleskne iskra, čosi sa rozsvieti tu i tam, a bác! Zrodí sa nová paradigma – pamätáte sa? dva žĺtky v jednej škrupinke – ustanoví sa nový poriadok vecí.

Pravda, tento nový výklad sveta je už len konečným výstupom, plodom úsilia, výsledkom procesu, to je už iba taký orgazmus. Omnoho vzrušujúcejšie, provokujúcejšie, dráždivejšie je pre pravého analytika rodiace sa napätie, tie dva naježené póly, tá iskra, ešte len vykresávaná, pretože práve tam sa tají onen správny rajc, tam sa skrýva intelektuálna výzva. Hovorím, pravý analytik, nie pravicový, lež pravdivý. A každý takýto ozajstný analytik ašpiruje na obe šachovnice, čo obe, ašpiruje na všetky partie, koľko sa ich len dá rozohrať, v tomto zmysle azda majú pravdu kritici, ktorí analytikom vyčítajú výskumnícku promiskuitu – ale odpusťte, kto by tomu odolal...? To je, prosím, napätie, z ktorého sa zrodil pušný prach i parný stroj, z ktorého povstal hromozvod i atómová bomba: to je napätie produktívne, objavné, to je napätie, za ktorým duní celá armáda vysávačov!

Ja viem, trochu som odbehol, chcel som iba naznačiť, že keby šlo o mňa, práca mi nikdy nebola čírym utrpením, etymologicky sa naskrze cítim Európanom, dedičom latinskej kultúry. Ba občas sa pritrafia rozbory, ktoré sú mi doslova pôžitkom, kde ani zamak nemám pocit driny, skôr naopak, rozkoš z činu: koniec koncov, to staré známe praslovanské „děti“, „dělati“ sa odvodzuje práve zo staroindického „dhČma“, čo znamená „čin“...

Teraz mi zišlo na rozum, že ja tu dnes tiež chvíľami kuchtím v dvoch hrncoch, jednak makám na tej vašej „povinnej zostave“, a popritom sa, len tak mimochodom, zaoberám tým vaším fajčením, pričom výsledok ma v oboch prípadoch zaujíma rovnako.

Možno sa ani nepatrí vravieť o akejsi „povinnosti“ pri tejto vašej dvojke, a keby to počul – oni, pravda, na rozdiel od vás, takouto možnosťou nedisponujú, to len vy ich nahrávate a počúvate – keby pre zmenu počul, že vy odo mňa chcete, aby som si plnil povinnosť, vari by sa aj urazil, a oprávnene. Pretože to nie je hocikto, na taký formát sa nepatrí variť iba z povinnej vody.

Hm, odkiaľ by sme začali... Ono keď človek zastane pred niečím prepytujem s otvorenou hubou, ťažko sa mu... Čo to tu máme... Nonkorfomný mozog... Likvidátor truizmov... Odstreľovač banalít... Nonšalantný manipulátor... Machiavellistická bravúra... No... Ale čo sa budeme – skočíme do toho rovnými nohami, mám tu napríklad záznam siedmeho stretnutia – alebo ôsmeho? – na tom nezáleží, jedno z typických... kde som to len... mohli by ste to svetlo trochu skloniť? Sem na moje poznámky, tááák... Počkajte, prečítam vám, ako sa mi to javilo spočiatku.

Dominancia, autokratizmus, protektorský vzťah k ostatným diskutujúcim. Vynášanie jednoznačných, definitívnych, neodškriepiteľných súdov. Puncovanie, značkovanie, etiketovanie. Rozštiepovanie, rozleptávanie skupiny – zrejme ideálny typ na externé nasadenie, videlo sa mi – ustavičné menenie a vytváranie vždy nových, dočasne, ad hoc ustanovených, zdanlivo názorovo homogénnych podskupiniek, koalícií, zväčša s jedným vedľajším cieľom: eliminovať momentálneho názorového protivníka – a s jedným cieľom hlavným: dokázať, že jedine on má pravdu. Poznáte predsa postoj výlučného vlastníka pravdy, ktorý má na ňu výsostný patent: to je, prosím, monopol, voči ktorému je každá konkurencia nanajvýš ak doplnkom, dôvetkom. Suverenita vskutku božia.

No už na tomto mieste hodno zdôrazniť – dochádzalo mi to až postupne, darmo, analýza je tvorba, to nie je ako povysávať červený kútik a utrieť prach na spisoch – čo prosím? že vy tu žiadny červený kútik nemáte? No iste, kto by už dnes udržiaval osobitnú miestnosť pre štúdium marxizmu-leninizmu, kedysi bola v každom podniku, potom z nej urobili spoločenskú miestnosť, dnes je tam klub, hovoríte? Kráčate s dobou, klub znie sympaticky, neutrálne, vidno, že perestrojka dorazila aj sem. Ale späť k vášmu klientovi: chcel som iba skonštatovať, že niektoré aspekty sa vyjavia až po čase. Tak napríklad, keďže tá jeho „pravda“, to jest ním podávané rozklady, názory, konštrukcie sú vždy celkom originálne, prenikavé, netradičné, musia byť občas pritiahnuté za vlasy. Pretože čo tohto nonkorfomistu najmenej zaujíma, to je pravda v podobe takzvaného „objektívneho poznania“, všetky tie nezáživné, všeobecné poznatky z učebníc a slovníkov. On sa závermi tohto typu vôbec nezapodieva: z jeho úst nemôžu vychádzať takzvané obyčajné pravdy, zistenia z ríše vyblednutého, vypáchnutého pozitivizmu, ku ktorým by prípadne mohol dospieť aj niekto iný, alebo ktoré by sa dali niekde vyčítať. Jeho ústa zásadne vypúšťajú iba perly – a ak sú podchvíľou ešte zabalené v bahne, nuž len preto, aby si tam prišli na svoje aj tí menej zrelí, menej vyspelí poslucháči, ktorým sú len tak zadarmo hádzané...

Je potom celkom pochopiteľné, že klasicky rozvažujúce, opatrné intelekty sú mu poväčšine na smiech – veď neraz sú zaťažené takými nánosmi, takým množstvom faktov a ich rôznych interpretácií, že sa už na nič neodvážia, až nakoniec nehybne ustrnú v rozvajatanej pseudodialektickej metafyzike („na jednej strane je pravda, na druhej strane však tiež platí...“). To určite nie je jeho prípad: tu nechýba odvaha k myšlienkovému činu, k „dhČme“ – a netreba mu na to ani fén či mixér.

Nejde pritom iba o tú odvahu, treba si všimnúť aj sám spôsob podania – sugestívny, uhrančivý, magický: ak „na jednej strane...“ (vidíte, aký som ja konzervatívec, ja už len takto, po starom...) desí svojím otváraním prahlbín a brán pekelných, tak „na druhej strane...“ (čert to ber!) zároveň láka a dráždi svojou razantnosťou, vábi definitívnym, „konečným“ riešením otázky, týmto prastarým snom, zbavujúcim nás zodpovednosti.

Už som tu raz spomínal Ericsona, a musím ho odcitovať znovu: na jednom mieste totiž píše o Lutherovom hľadaní identity, a mne sa to vidí ako vystrihnuté na vašu dvojku: „Tvorivý človek nemá na výber. Môže sa stať, že na svoje životné poslanie narazí takmer náhodou. Ale keď sa už raz dá do boja, ukáže sa, že jeho úloha bezprostredne súvisí s jeho najosobnejšími konfliktmi, s jeho vrcholne selektívnym vnímaním a s húževnatosťou jeho jednosmernej vôle: musí sa vystaviť hrozbe choroby, zlyhania alebo aj šialenstva, aby si overil, či ustálený beh života rozdrví jeho, alebo či naopak on zvráti zvetraný základ tohto sveta a uvoľní miesto pre nový poriadok.“ No prosím: Ericson, Luther, dvojka.

Konvenčnejšiemu pohľadu môže jeho výbojnosť niekedy prekážať, a koho naozaj zasiahne, ten naskutku pocíti, že pravda bolí – taký neborák nemá ďaleko k tomu, aby ho začala zhrýzať depresia. Ako? Vám sa nepáči slovo „zhrýzať“? Nevravte... veď vy sám sa nebadane zahryznete do cigarety, keď si ju kladiete do úst... to ste si nikdy neuvedomili? Človeku samému nič nedôjde, keď sa za tým skrýva niečo naozaj dôležité... Ale vráťme sa k obrazovke, mám tu zopár príznačných výrokov a postupov, ku ktorým som najprv, priznám sa, pristupoval s určitými rozpakmi, sám som ešte všetkému dobre nerozumel...

– „To sú absolútne chujoviny!“ gnóma v podobe totálneho odmietnutia, zakaždým konkrétne našitá na telo toho nešťastníka, ktorý sa prejavil „logickým skokom“ alebo chybnou úvahou, pričom jeho nesprávny názor mu dvojka vráti so špeciálnym podpichnutím, pripomenutím; do svojho odmietnutia vždy vsunie nejakú osobnú slabosť, neduživosť onoho úbožiaka, záležitosť, na ktorú je pomýlenec mimoriadne citlivý, kde sa cíti nesvoj, kde sa možno predtým popálil, okolnosť, pred ktorou má ostych, za ktorú sa hanbí.

– Rýchly pohľad na hodinky počas monológu niekoho druhého alebo vo chvíľach, keď sa diskusia uberá neželaným či nezáživným smerom: vari nikde inde tak nevynikne oná bohorovnosť, samozrejmosť zvestovateľa pravdy („veď som vám to už povedal, tak čo tu ešte...“ alebo „tak už skončite, preboha, nech vám to osvetlím...“)

– Zívanie a grganie, podchvíľou aj prdnutie, taktiež zásadne počas vystúpenia iných; ak sa dakto zasmeje, nasleduje ospravedlnenie: „celý deň som dnes nič nejedol....“ či „organizmus ma dnes neposlúcha...“ – čím sa v rafinovaných náznakoch navádza: nejedol som, lebo mám na starosti dôležitejšie veci; organizmus, ten telesný, neposlúcha, lebo celé vôľové úsilie je koncentrované nie do žalúdka a čriev, ale do mozgu, ktorý na rozdiel od nízkej a profánnej animality poslúcha dokonale, plodí, tvorí, produkuje; a napokon, oznamuje sa tu len tak ledabolo, ten organizmus neposlúcha iba preto, že jeho majiteľ sa momentálne nachádza medzi takými obyčajnými ľudkami, nemusí ho cepovať, veď títo až tak veľmi nestoja za to, aby sa ovládal – pravda, keby chcel, zvládne aj tento organizmus, ako zvládne vôbec všetko...

– Usmerňovanie diskusie: „teraz povedz ty, potom môžeš ty, ďalej ešte ty, no a nakoniec ja („a bude to!“)...“

– Prerušovanie debaty „intímnymi“ nápoveďami, prihováraniami sa niektorým členom; a hoci je takéto rozohrávanie často priehľadné, hoci oslovení účastníci vedia, že sú iba objektmi, že on vlastne o nich nemá hlbší záujem, hoci tento druh „humoru“ nezriedka zaváňa blahosklonnosťou – predsa je to postup účinný a nejeden mu podľahne: tak veru, keď nám popod nos preťahujú medové motúzy, necítime za nimi čpavok...

– Vytváranie ad hoc názorových zoskupení – ak napríklad jeden z debatérov kamsi odskočí, odbehne do kuchyne zaliať čaj, v tej sekunde dvojka bleskove vytvorí dočasnú sprisahaneckú frakciu, ktorej kohéziu posilňuje výrokmi typu „to my štyria predsa už dávno veľmi dobre vieme...“, „mám mu (tomu v kuchyni) povedať, ako to naozaj je?“ – za jedno sedenie, stačí si prebehnúť záznam, dokáže vytvoriť aj sedem-osem takýchto mikroskupín, čím zvyšuje fixovanosť na svoj výklad, snuje nitky, ktorými paličkuje previazanosť ostatných na seba, a tí často ani nezbadajú, že boli členmi odporujúcich si koalícií.

A práve táto magická veta – „mám mu povedať, ako to naozaj je...?“ – sa mi začala vynárať ako určitý kľúč. Sám najlepšie viete – to som si požičal od neho, od dvojky, tento výrok; počujete, ako prítulne znie? – sám najlepšie viete, že zdrojom poznania sa v dejinách pripisoval rôzny pôvod: hľadali sa v zmysloch i v rozume, v poznávajúcom subjekte i v poznávanom svete... nebudem to rozvádzať... Chcem iba poukázať na určitú trojjedinosť poznania, úzko súvisiacu s tým, ako sa poznávané skutočnosti prijímali, či si ich ľudia, po prvé, ochotne a prirodzene osvojovali, či sa im, po druhé, podvoľovali s bázňou a pokorou, alebo sa im, po tretie, odovzdávali v smrteľnej úzkosti. Jeden druh poznania tak pochádzal od človeka, druhý od Boha a tretí... ehm... od diabla.

Nikto, samozrejme, nepopiera, že aj v tom treťom type poznania je značný kus pravdy, že sa tam niekedy dokonca skrýva jadro pravdy celej... lenže je to akási pravda príšerná, hrôzostrašná, pravda z temnôt... Preto nás všetkých tak znepokojujú alúzie na akékoľvek poznanie pochádzajúce z tejto ríše, z kráľovstva čiernej mágie: pri takýchto náznakoch sa totiž okamžite a mimovoľne ritualizuje samotná gnozeologická situácia, prežívanie poznávania. Preto nás ovanie smrteľný chlad, keď si odrazu vypočujeme a uvedomíme veci, ktoré by sme si radšej nepripustili, zamlčali, popreli. No uznajte sám, keby vám niekto vyložil, ako je to naozaj s tým vaším fajčením, čo všetko z toho vyplýva, ani vám by to nebolo celkom jedno...

Použil som výraz „diabolské poznanie“: to hádam nie je presné, výstižnejšie by sa dalo hovoriť o „ne-ľudskom“, to jest „mimo-ľudskom“ pôvode toho poznania. Poznáte Silezia? Nie? Titanstvo romantizmu... krásne verše, napríklad tento: „Ich bin so gross als Gott/Er ist als Ich so klein/Er kann nicht über mich/ Ich unter Ihm nicht sein...“ To je paráda, musíte uznať!

Nájdu sa takí, všakhej, čo tvrdia, že pravda môže aj ublížiť, zapríčiniť nespavosť, vyvolať chradnutie; že iba pravdou ešte svet nevyliečime, nespasíme; že by dakedy bolo vhodnejšie s pravdou trochu počkať, dávkovať ju... Takéto sentimentálne citlivky nie sú však v tejto súvislosti podstatné: ak je raz pravda majetkom síl najmocnejších, má nezvrátiteľný ontologický status, a to ju oprávňuje vyrásť tam, kde si zmyslí. Poprípade tam, kde ju náš detektív prapodstát vštepí...

Možno však – uvažoval som ďalej – možno však tu nie je nič diabolské, ide skôr o akt humanizmu, čin oslobodzujúceho bohorúhačstva, šmarenie rukavice Bohu: viem aspoň toľko, koľko Ty, nielen Ty máš videnia, aj ja zriem. Výzva Bohu ako otcovi? – pýtal som sa sám seba, darmo, analytik sa nemá koho pýtať. Trestanie bytia za to, že onoho Boha Otca niet, že sme ho v detstve nezažili, že sa nám nezjavil ani neskôr? A keď som tak dumal nad tou neuveriteľne mobilnou, vitálnou rukavicou, odrazu sa mi začalo všetko vyjavovať, osvietilo ma: ale veď to nie je rukavica, panebože, to je ruka. Ruka otca. Najvýraznejší znak otcovstva. Otcovstva ako ústrednej kultúrnej kategórie, bez ktorej sa nepohneme ďalej. Hovorte si, čo chcete, ale kultúry bez otca sú nám cudzie, Európa nemôže obstáť bez otca, hrozí jej zánik. Aby bolo jasné, otcovstvo tu nechápem ako číry falus. Mám na mysli otcovstvo vo všetkých jeho základných i sprostredkovaných významoch, teda jednak ako autoritu plodiacu, kreujúcu, generujúcu, ako schopnosť čeliť svetu; jednak ako autoritu zákona, poriadku, „řádu“, ako by sa možno vyslovil váš kolega plukovník z Prahy; autoritu, ktorá vie nielen splodiť, ale má schopnosť sa o svoje výtvory aj postarať, zaručiť, že jej plody neprevrátia svet naruby tak, že ho už nikdy nikto nezloží, že nás nevyhodia do luftu... Otcovstvo ako kultúrny kód, ako Prigoginov „poriadok prostredníctvom fluktuácií“, odchýlok. Prigogine? Ilya. Nie, nie, nijaký fluktuant; termodynamik. Prečo plukovník? To sa len tak domýšľam... A ten falus? Akoby som vám to... mužská záležitosť, partner vagíny, o tej ste už určite čo-to počuli.

Potom som už, pravdaže, aj na tie záznamy hľadel inak, uvedomil som si určujúcu charakteristiku otcovstva pri každom jeho kroku. Veď to len spolu prejdime. Tak napríklad, „to sú absolútne chujoviny!“, to predsa nie je nič iné ako dôraz na výchovu, elementárna pedagogika: prísnosť voči slabôstkam, pokarhanie hlúposti. Rýchly pohľad na hodinky? No bodaj by nie, mládež treba učiť disciplíne, kultúre prejavu, a nielen mládež, ak je to potrebné, popoženieme aj dospelých: „tempo, tempo, profesore!“ okríkneme takého nedisciplinovaného táraja odkiaľsi z Princetonu alebo Harvardu, čo sa po jednej slivovici pozabudol a rozrečnil v Kryme... nie, to tam nemáte... vám je ľúto? Ale veď toho máte neúrekom...

Zívanie, grganie, flatulencia – teda, mám na mysli to jeho poprdkávanie – dajsamisvete, trochu života do toho umierania. Kus chlapského humoru, poznáme to z vojenčiny, a práve o to ide: nepriamy nácvik sťažených podmienok, radšej si privykať vopred, nečakať, kým nás šupnú po tridsiatich do jedného stanu – no a kedy sa na to možno natrénovať lepšie ako pri onej dôvernej, priam rodinnej atmosfére, ktorú takýto intímny úkon ešte potvrdí? Usmerňovanie diskusie? Pochopiteľne, a správne: amosovská výchova v oblasti logickej, rétorickej i estetickej. Prerušovanie debaty nápoveďami? Ale prosím vás – ako inak povzbudiť skleslých, potešiť ochabujúcich? A tak ďalej, rad zaradom, neslobodno podľahnúť klamnému povrchnému dojmu, treba sa usilovať o pochopenie podstaty, nevšímať si iba jav, ale odhaliť archetyp.

A pokiaľ ide o tú javovú stránku, ani tu netreba lipnúť na kostýme. Bola tu reč o démonizme. Lenže pozor, tu nejde o treťoradého luciferíka, o nejakého satanášika v zálohe z Cé mužstva, o drobného roznášača zla – tu, ak už vôbec prijmeme tento uhol pohľadu, máme do činenia s individualitou, s osobnosťou. Stojí tu pred nami démon osamotený, vyvýšený; nietzscheovský, aristokratický diabol-heretik; diabol-kacír, ktorého poznanie čerpá z najspodnejších hlbín inferna, čo je vrstva neporovnateľne hlbšia než akákoľvek mysliteľná zem; hľadíme na gejzír tryskajúci z temnôt, o ktorých vari ani peklo netuší – čiže vlastne diabol opozičný, vy by ste ho možno kvalifikovali ako diabla-disidenta, ktorý sa však odhodlal všetky svoje znalosti a skúsenosti ponúknuť do služieb ľudstva. Neviem, či vám tu dosť výstižne kreslím tento priam kopernikovský obrat, taký Engels, Friedrich, toho ste určite niekde brali, o tých opiciach, ako zliezli zo stromov... nie, on nebol Prešpurák, on bol fabrikant, továrnik, a vlastne tiež disident...

Ale počkajte, k niečomu ste ma priviedli – vidíte, poznávam na pochode, učím sa od sedmičky, od toho ministra bez portefeuille – vy ste ma, človeče, nevdojak priviedli k objavu: veď to je rodený šaman, tá vaša dvojka, šaman, žrec, mág, ktorý svoj kontakt s nadprirodzenom využíva v prospech rodu, muž, bez ktorého nemôže existovať nijaké spoločenstvo, bez ktorého sa nezaobíde nijaká kultúra, tobôž ak je svojím paternalizmom schopný zastúpiť aj náčelníka!

Chápem, že vás zaujíma, ako k tomu dospel, nie ste sám... Ako k tomu niekto príde, čím si zaslúži takéto vyznamenanie? Bol tým iba obdarovaný, má to jednoducho v génoch? Sám nemusel pohnúť ani prstom? Mám vám povedať, ako to naozaj je? – vidíte, aké je to chytľavé... Aká cena, chcete vedieť, sa platí za poznanie tohto druhu? Ktovie, možno to raz zakúsite aj sám na sebe... Nuž tou cenou je nemilosrdné, sebazničujúce zrkadlo; neúprosný rez skalpelom do vlastného vnútra; chôdza na hranici života a smrti. Inými slovami, cenou za plod je utrpenie... Spomínate si ešte? Ergos-ponos, opus-labor, oeuvre-travail, work-labour, trud-rabota... Iba ten, kto niečo prežil, smie do takejto studnice poznania načrieť...

Rezumujem: Archetypové pravdy. Hlas jaskyne. Temná gnóza. Pedagogický prst. Mágia šamana. Je toho veľa, však? Buďme radi, že si k tomu občas odgrgne, aspoň sa tie ťažké pravdy trochu odľahčia, poľudštia – aby sa vôbec dali stráviť...

(V)

Ďakujem, ten čaj bol vynikajúci, ale stačilo mi. Musím sa vám však priznať, kým ste boli preč, trochu som nad všetkým rozmýšľal. Jedno mi vŕta v hlave: aké plány máte s tými ľuďmi? Nehnevajte sa, ale mne je ťažko pokračovať, pokiaľ mi neupresníte, čo s nimi zamýšľate. Čo to vlastne znamená – „klienti“, „kandidáti“ – klienti koho? kandidáti čoho? Na čo kandidujú? Na vyslanie do vesmíru, na udelenie ceny, na nejaký pokus...? A nie náhodou na proces? Nezháňate vy na nich nejaké materiály? To vôbec nie je zanedbateľné, ja to dokonca potrebujem vedieť, pretože akokoľvek sú naše rozbory objektívne, aj tak je žiaduce, aby bol človek zorientovaný... Rád by som mal záruku, že moje poznámky, moje postrehy... nebudú zneužité... ja netuším ako, to už musíte vedieť vy, vy ste ma sem predvolali. Lebo zneužiť sa dá všetko, aj tento náš rozhovor by sa bezpochyby dal zneužiť... nakoniec, o ňom si takisto robíte záznam... hoci ani neviem ako, nič tu nevidím... Ďakujem, nebudem ani čaj, ani štamperlík, ja som skoro abstinent, nenúkajte ma.

Vravím, nenúkajte ma, radšej mi odpovedzte. Stručne a jasne. Lebo budem nútený protestovať!

Kde? Pozrite, sme malá krajina, každý s každým husi pásol, určite sa nájde niekto, u koho by sa dalo protestovať, to si môžete byť stopercentne istý!!!

Ááá! Áááááá! Ááááááá! Kde ste?! Haló! Prosím vás, čo sa to tu deje?! Prečo je odrazu tma?! Čo sú toto za spôsoby...! Ja som nevravel, že odchádzam, veď vy ma musíte pustiť, nalejme si čistého vína...! Nie, to nebolo prerieknutie, to som myslel obrazne, hovorím, že nepijem... Len som chcel vedieť, že...

No tak.

Ale pravdaže urobím, aj toho ďalšieho urobím...

Mohli by ste trochu pridať svetla? Takto je to lepšie, áno, ani ma to neoslňuje, ani si nemusím namáhať oči... nedá sa nič robiť, človeka takýto záber vyčerpá, len sa rozpamätajte, Schliemann, Hans Dietrich, z Bratislavy do Žarnovice alebo do Brna, riadna fuška. Nevládneme, žiaľ, bezhraničnou energiou, naše zdroje sú vyčerpateľné, majte, prosím, v tomto ohľade voči mne pochopenie... empatiu. Dám krk na to, že pri takom niečom by ste sa aj vy zapotili. Ozaj, obdivujem fajčiarov, že sú vôbec schopní pohybu aj na oveľa menšie vzdialenosti...

Čo s tým stále mám? Ja nič, zato vy s tým niečo máte, lebo fajčíte vy, nie ja – ja len pozorujem, ono sa to do mňa zapisuje, keď vás sledujem pri tom fajčení: čo robíte s rukami, s cigaretou, s ohňom, ako si poťahujete, ako zhášate ohorok, to všetko sú pozoruhodné úkony, niektoré priam klasické... rozumiete, Körpersprache, reč tela... Nečudujte sa mi, mňa jednoducho fascinujú formy, až raz niekto bude s vami preberať tento záznam, vopred môžem tipovať, že ma vyhodnotí ako milovníka čistých foriem. Apropo, aké budem mať číslo – akú skratku mi dáte? EO? Expertná Osoba? Analytická Osoba? AO? Vy napríklad by ste mohli byť FO, Fajčiar. Ja vás, samozrejme, chápem, keď počujete o fajčení, púšťate to jedným uchom dnu a druhým von – ale to ma neprekvapuje, takáto hluchota je celkom bežná a pri istých... ehm... príznakoch, vlastne charakteristická, Edwards s Millerom o tom majú veľmi peknú úvahu... Edwards a Miller? Nobelovci. Onkológovia.

Ozaj, empatia: v pravý čas sa mi sem to slovo vlúdilo, pretože je ako stvorené pre tohto vášho piateho, pre túto päťku dé. Už som sa, myslím, o tom zmienil: verbálny prejav minimálny, nerozvinutý... nie, nejde o nízku inteligenciu, predpokladám – proste taký typ, čo sa ťažko vyjadruje, takže kým začne jachtať, ostatní ho ani nepustia k slovu.

Hovorím, empatik. Dozaista také typy poznáte, takže vám je známe, čo je ich hlavnou bolesťou: mám na mysli onú príznačnú vnútornú rozorvanosť, neucelenosť, dezintegráciu. To, prosím, nie je nič príjemné. Veď si len predstavte, že sa hlboko vžijete do danej situácie, naplno ju precítite, osvojíte si postoje zúčastnených, dáte sa tým všetkým uniesť, a keď už ste takto pekne-krásne stotožnený, vtom bum-bác! nie, to nebola nová paradigma, to ste práve znezrady spadli do celkom inej situácie, dakedy úplne protichodnej, kde sa vám vštepujú vonkoncom iné názory, kde je celkom iná klíma, a vy musíte bolestivo a s námahou vyliezť z čerstvej kože a vkĺznuť do druhej, a len čo ste dnu, vtom prásk!, už vás osloví, ohúri čímsi novým, svojským, ďalšia situácia, iní ľudia, iné osudy... Nie, to nechcela byť ani streľba, to sú všetko metafory, ako bol ten odrezaný nos, o tom heroíne skutočne nič neviem...

Taký neborák sa od samej empatie rozpadá, triešti sa na kúsky: tu sa vcíti, tam sa vnorí, inde sa zapustí, musí sa mať veru na pozore, aby sa načisto nerozpustil. Nečudo, že nevie hovoriť – kedy, kde a ako sa to mal naučiť, keď ho to ustavične hnalo cítiť, vnímať, myslieť za druhých?

Načo ho tam majú? To by vám asi lepšie osvetlil taký skupinový dynamik, mňa zas natoľko tie skupinové štruktúry, celá tá skladba neinteresuje... Pozrite, svojím spôsobom je nenahraditeľný: do koho by hučali a tĺkli, do koho by vlievali svoje vízie, kam by prúdili prívaly ich konštrukcií, kto by vychutnával ich finesy a etudy, do koho by odlievali monolity svojich axióm, keby nebolo jeho? Teraz mi prišlo na um, Baader to uvádza v jednej svojej práci: každá názorovo vyhranenejšie skupina, každá sekta potrebuje – čo? Potrebuje empatické ucho. Nuž a to je vždy naporúdzi, občas dokonca pohostí čajom, tak ako vy tu...

Apropo, keď si to tak dávam dokopy, zišla sa tu zaujímavá spoločnosť. Veď len posúďte, máte tu zastúpené prakticky všetky zmysly. Sedmička so svojím ministerským nosom, to je predsa rodený čuch: vycíti partnera, zavetrí človečinu, slovom, ovoniava ľudstvo. Šestnástka cé so svojou dravosťou premiéra, čo iné to, prosím pekne, je, ak nie hmat? Dotýka sa nepoznaného, omaciava tušené, tvaruje neznáme. Osemnástka, knieža umenia a kultu, predstavuje samozrejme chuť: gurmánstvo inscenovaných výjavov, vycibrená, kultivovaná hĺbavosť zádumčivého, muzikálne vycvičeného jazyka. Dvojka, to už vidíte aj sám, je nielen vyvoleným druhým mužom, strategickým posunovačom, ale je to zároveň jasný zrak, zor, zrenie: vidí priepasti, dohliadne do minulosti i do perspektívy. A päťka dé, akokoľvek by bolo jej iné zaradenie zahalené do hmly, slúži bezpochyby ako sluch; ako načúvajúce, naklonené, spriaznené ucho, ktorému sa možno vyžalovať, pri ktorom sa dá pozastaviť, spočinúť a ktoré si ukladá do pamäti, ako to všetko bolo.

A vy – konečne sa mi to začína spájať do uceleného obrazu – vy ste vlastne, drahý doktor Farkaš, akýmsi zmyslom šiestym, však? Dokonca ste na to špeciálne vybavený, všetky tieto prístroje... záznamy... tým sa naozaj dá zachytiť všeličo, na čo ostatných päť nemá... Pardon – vy sa predsa voláte doktor Farkaš, nie...?

Ach tak, pýtali ste sa na toho Baadera: nie, to nie je kolega, to je terorista, empirik a teoretik, a dnes už vari aj nebožtík. Aký mám ja názor na jeho názory? A na terorizmus vôbec? Vy ma tuším chcete priviesť do pomykova... Akoby vám doposiaľ nebolo zrejmé, že ja predsa nijaké názory nemám, aspoň nie v takej podobe, ako si to vy asi predstavujete; ja sa pri svojej práci musím od akýchkoľvek názorov oddeliť, abstrahovať. Preto sa nikdy nevyjadrujem k obsahu, k témam – zaoberám sa komunikáciami, interakciami: kto a komu niečo oznamuje, akú má pozíciu, akým spôsobom sa to či ono oznamuje, ako to kto prijíma, aké latentné potenciály, aké skryté významy, en-té a ká-té signály sú vlastne zahrnuté v tom-ktorom oznámení... a potom, pochopiteľne, celá tá pestrá paleta komunikácií neverbálnych, to sú skutočne nádherné veci... veď vám vravím, Körpersprache.

Ale obsah? Témy samotné? Prepáčte, ale na to si zavolajte iného odborníka, mňa tie obsahy nevzrušujú, ja sa dokonca väčšinou snažím zabudnúť, o čom sa hovorilo, mám to v krvi, patrí to k profesionálnej rutine... Vravím vám, pozvite si sem dakoho druhého, ten vám to zhodnotí; ja som skôr expert na formy.

Ba keby som sa dokonca aj vedel vysloviť k obsahu, ku kvalitatívnej stránke odovzdávanej informácie – a keď už sme pri tom, práve vaše fajčenie ponúka priam ideálnu symbiózu formy a obsahu – ani vtedy by som sa na to nepodujal, o takých veciach sa nevyjadrujem, tak mi káže moja profesionálna česť, nech sa s tým paprú sémantici, axiológovia, tématici, kontentualisti; ak po nich túžite, nuž si ich dajte dopraviť tak, ako sem doviezli mňa, fajčite tak, ako ste fajčili pri mne, a uvidíte, dozviete sa, nesporne aj oni majú svoje skúsenosti, svoju intuíciu...

Ako prosím? Tie gény? No áno, hovoril som o tej vašej dvojke, že to dostala v génoch. Tam sa môže skrývať všeličo. Nie je to nič komplikované, určité predispozície máme proste v sebe. To je predsa známe, v každom tele sú potencionálne bunky, ktoré sa môžu zvrhnúť na chorobné. Niektorí z nás majú k takejto degenerácii väčší sklon. Pridajte ku génom prostredie, predstavte si, že na takéto citlivé bunky dlhodobo nevhodne pôsobíme... Kdeže, ani zďaleka nejde len o cigarety, už som vám najmenej stokrát povedal, aby ste si pokojne fajčili ďalej. Tu ide o niečo viac, dnes už je dokázaný podiel psychických faktorov na týchto... ehm... problémoch... Predovšetkým ide o prácu, ktorú vykonávame, o špecifickú mieru stresu, aká je s ňou spojená... ak mám byť konkrétny, nuž prišlo sa na to, že ošetrovatelia... teda chcem povedať vyšetrovatelia, neviem prečo vás už vidím v nemocnici... vyšetrovatelia – inak, aby sme si boli načistom, to sú údaje zo zahraničia – majú dvadsať- až dvadsaťpäťnásobne vyšší sklon k určitému typu... hm... no, takých útvarov... dá sa to celkom spoľahlivo diagnostikovať... dnes sú už na to postupy... onkológia napreduje...

Všeličo sa pritom sleduje, všeličo hrá úlohu: dodržiavané rozpätie, sklon hlavy, uhol zvieraný medzi cigaretou a ukazovákom, rôzne gestá, pohyby, mykania... to sa nedá utajiť, telo rozpráva... skúsenému praktikovi stačí iba dobre sa prizrieť, veď ste ma počuli aj videli, ako som to skonštatoval u iných: vred, cukrovka... No predovšetkým je to intuícia, hovorím vám, na zistenie takéhoto toho oného, na to jednoducho potrebujete šiesty zmysel...

Čo ste tak zbledli? Nechcete sa napiť vody?

Prosím?

„Na jednu kávičku niekde mimo budovy...?“ – ale pravdaže, rád: cestou domov sa môžeme zastaviť na kávičku, veľmi rád, konečne vypadneme, predsa len už je tu dosť vydýchaný vzduch...

(VI)

Haló? Áno, záchytka... no prosím, čo máte... sestrička pri telefóne, áno... nie, pani, to my nerobíme, my nemáme vlastné vozidlá, musíte si zavolať stopäťdesiatosmičku, ľutujem, ale v tomto vám nepomôžem ... prosím.

Ááá, pán doktor, zobudila som vás? Keď ja tak strašne kričím, to som sa tu naučila. Mali sme tu medzičasom dva príjmy, nechcela som vás rušiť. Spočiatku to vyzeralo divoko, ten jeden sa mi tu chcel obesiť, že vraj má karcinóm alebo čo, skuvíňal jak mačka po kyretáži, museli sme ho s chlapcami pripútať, tomu druhému bolo zas s prepáčením hovno rozumieť, ožratí boli obidvaja jak cepelín, čo vám budem hovoriť, to je určite tretí stupeň, však uvidíte sám, keď tam nakukneme...

Ten mladší robí na nejakom výskumáku, ten druhý nemal pri sebe občianku, nijaké doklady, nič, hliadke stále tvrdil, že on je stokrát väčší príslušník ako oni, a do mňa len vyrýval, aby som ho nezabudla zobudiť prv, než to vybuchne... Nie, nič také sme u nich nenašli, nechali sme ich iba v trenírkach, nemám potuchy, čo to mohlo byť, títo vtáci si všeličo vymyslia, namazaní boli jak dogy, hovorím...

Počujete ich, ako sa pustili do debaty?! Nech si len podiškurujú, pokiaľ sa nejdú vešať, mne to môže byť ukradnuté, no nie? On ten mladší, pán doktor, on má taký zvláštny spôsob prejavu, tie gestá, tie pohyby, ako mu kmitajú oči, nechcete sa naňho pozrieť, mne to pripadá nejaké vadné.

Škoda, že dnes namiesto vás neslúži psychiatrička, ja sa do toho nerozumiem, ale toľko vidím aj ja, že sú obidvaja dobre drbnutí, nemyslím len od toho alkoholu, ale tak vôbec... tááák... tu ich máme... Vy si idete zas ľahnúť, pán doktor...? Prosím, prosím, však ja nič, ja na nich dozriem, televízia nevysiela, aspoň budem mať program. Keby niečo, tak vás zobudím, potom si ich vyšetríte.

Dobrú noc, pán doktor, a sladké sny, minule mi jeden ráno hovorí, viete, čo sa mi snívalo, sestrička? Videl som vo sne komplet celé ľudstvo, chodilo ku mne v zástupoch, a ja som všetkých fotografoval, šikmookých, žltých, hnedých, čiernych, sem-tam pár belochov, všetkých som ich cvakol, štyri miliardy...

Počuli ste už také niečo, pán doktor? Čo len tá slopanica robí...

ZODVIHNEŠ, ZLE BUDE, NEZODVIHNEŠ, BUDE EŠTE HORŠIE

Zobudí sa spotený.

Čosi sa mu prisnilo, mocné, prenikavé, všetko to má ešte v sebe, akoby ho celého čímsi napustili, ibaže nevie čím. Vedľa spí žena, nič netuší. Opatrne sa rozhliada.

Do okien sa opiera októbrový vietor, skuvíňa v ušiach, zmenilo sa počasie. Vstane z postele, ovanie ho chlad a keď vojde do predsiene, odrazu zbadá, že vchodové dvere sú dokorán roztvorené.

Všade je ticho, akurát dvere podchvíľou zavŕzgajú od prievanu. Zmeravie od hrôzy, nie je v stave ich zatvoriť, čierna tma z chodby by ho vsiakla a zožrala. Panebože, čo sa stalo? Nevlámal sa sem niekto? A kde je teraz? Čo keď je dnu...? A on ho práve pristihol – veď preto sa aj zobudil!

Nikde sa nič nehýbe, a už najmenej sa hýbe on sám, ani nedýcha. Vonku vietor pofukuje listami ako v Antonioniho Zväčšenine, keď ten fotograf našiel v parku mŕtvolu.

Skúša preglgnúť, v zmätku si zahryzne do jazyka. Bolesť ho preberie. Urobí krok. Musí sa predsa poobzerať, čo ak... Ááá! Nie, to nie je výkrik, to iba on vydesený letí do izby starej mamy.

Starenka je v poriadku, pravidelne oddychuje. Veľká izba je prázdna, obidve deti vypravili do školy v prírode. Z chodby k nemu doľahne šuchot. Odhodlá sa a chvatne zatvorí dvere.

Strasie ho pomyslenie, či to nie je predčasné. Čo ak už jeden zbehol po schodoch a druhý sa ešte skrýva tu?

Dolu vrzla brána. Vykukne z kuchyne, vietor fičí odušu, na dvore nikoho nevidno. Po betóne sa krútia listy. Postupne ako nočný strážnik obíde obývačku, kúpeľňu, špajzu. Schmatne z klinca baterku, v druhej ruke stíska narýchlo pochytenú naberačku a takto vyzbrojený prekutre záchod i skrine, nakukne pod postele. Ani stopy po votrelcoch, a predsa: dôverne známy priestor akoby zaznamenal istý posun.

Vyzrie z obývačky na druhú, slabšie osvetlenú stranu domu. V prítmí chodníka sa akási mužská postava chúli do vetrovky. Nedáva niekomu signál? Alebo len opustene postáva? Obďaleč zahrkoce autobus.

A čo ak tu snoril sused? Alebo jeden z čudákov, čo sa do jeho kostnatej, chimérickej ženy zaľúbil a teraz za ňou po nociach sliedi. Priťahuje tulákov a chudákov, neraz už u nich prespali prapodivné existencie, naposledy dvaja litovskí Židia, priviedla ich rovno z hlavnej stanice, zmeškali vlak do Viedne, ďalší im išiel až na druhý deň ráno. Každý zneuznaný génius sa v nej vidí, sníva sa im o jej priesvitných nohách, raz jej jeden makrobiotik hádzal do schránky básničky. Môže za ňu ručiť?

Z času na čas vedie žena bohatú korešpondenciu, vlastne to nie sú ani listy, skôr perokresby, čosi načrtne, načarbe pár slov, daktoré podčiarkne, občas prišpendlí rôzne ústrižky, alebo zlepí koláž a posiela to sesternici do Liberca, spolužiačke do Mníchova, kamarátke do Daytonu, Ohio, a ešte aspoň piatim ďalším stratencom. Priateľka z Daytonu jej odpovedá na časopisoch a reklamných prospektoch, celé to popíše drobným písmom ohovárajúcim Američanov za nekultúrnosť a obdivujúcim ich schopnosť podržať človeka v kríze. Sesternica z Liberca radšej telefonuje ako píše. Spolužiačka z Mníchova minule poslala fotografiu svojej rodiny, sedia v parku na deke a všetci sú nahí, zo sýtozelenej hustej trávy sa na nich usmievajú spolužiačkine ružové bradavky.

Môžem za teba ručiť? klopká žene na kľúčnu kosť. Dievčenské telo sa posadí a prižmuruje oči. Kmetíková, hovorí, prosím. Chudé ruky ovinie okolo pliec, vyzerá bezbranne a odovzdane, zmäkne mu v náručí, odpadne do vankúša a zaspí, včera robila dlho do noci, nezobudilo by ju ani zemetrasenie.

Až teraz ostane Fedor Kmetík skutočne sám, hoci momentálne by privítal, aj keby sa zobudila stará mama, ktovie, čo by asi povedala na tie dvere.

Neurčité napätie ho neopúšťa, hoci už nemá podobu konkrétneho ohrozenia. V hrdle má guču, takto nezaspí. Sen z neho trčí ako vlajkový stožiar z domu, a ktorom chýba zástava, nemá potuchy, či vyvesiť bielu, čiernu alebo akú. Kto od neho čo chce? Kto za ním prišiel, kto sa chce rozlúčiť, kto ho kam volá? Neprihodilo sa niečo deťom? Nemôže tam zavolať uprostred noci...!

Vstane od ženy, vyjde na balkón. Spomenie si na knižku, ktorú mu nedávno požičali: istý emigrant, bývalý rozviedčik v nej celkom presvedčivo tvrdí, že u nás žijú desiatky dvojníkov. Dokonca vraj aj niektoré známejšie osobnosti nie sú tými osobami, za aké ich pokladáme, sú už vymenené.

Na konci ulice zaparkuje auto.

Dejú sa veci, nemôže sa tváriť, že o tom nevie. Nejde o auto, autom neprišli. Nepotrebujú ho. Môžu vojsť, kam si zmyslia, vziať, čo sa im zachce. Vstúpiť a odobrať vzorku. Napríklad toho sna, ten tu predsa bol, nemohol sa len tak vypariť. Celkom zreteľne ho mal pred sebou, ani nestačil zapadnúť do podvedomia, do ukrytej pamäti, ešte prv kamsi vyfučal, možno ho zabavili. A možno vzali vzorku jeho viny, podujali sa na epidemiológiu hriechov.

Napríklad ten včerajší, keď sa chcel vyhovoriť, aby nemusel ísť so sestrou k otcovej žene Betke, katastrofálne sa mu nechcelo. To nie je ich mama, tá zomrela, otec sa oženil druhý raz, no aj on sa už pominul, aj preto sa dvakrát ročne z piety chodieva k Betke, na otcove narodeniny a na Vianoce. A jeho sestra sa sem zase raz dovalila z Nemecka, žiada sa jej splniť si dcérsku povinnosť, uctiť si Betkine zásluhy. Najprv sa sestre nevedel vzoprieť, zmanipulovala ho, no ako sa stanovená hodina približovala, čoraz väčšmi mu bolo proti srsti ísť spomínať na otca a prezerať si pritom fotografie z Nemecka. Keď napokon sestra zavolala, povedal jej, že nemôže. Nečakane sa mu ohlásil doktor Špengler, hovorí jej. To nemyslíš vážne, zlostí sa niekdajší otcov miláčik, veď sme sa dohodli, veľmi dobre vieš, že sama k nej ísť nemôžem. Špengler prišiel z Prahy, pochop, je tu pár hodín, veď sa naňho pamätáš, nie? V živote o nijakom Špenglerovi nepočula. Ale on ťa pozná, hovorí sestre, ktorá má na celý československý mesiac presný harmonogram, na každý deň sú naplánovaní príbuzní alebo bývalé spolužiačky. Chodil do vedľajšej triedy, má na teba trochu ťažké srdce, raz si mu skoro vypichla oko kružidlom. Nemcov možno upozorňovať iba na minulé hriechy, ich dnešné životy sú priveľmi usporiadané. Sestra v duchu prebehne kalendár návštev i maturitné tablá svojho ročníka, nijaký Špengler sa jej tam, pochopiteľne, nevynára. No to bude trapas, vraví, mysliac tým Betku. Upokojuje ju, že jej to u Špenglera vyžehlí, bude s ním robiť na jednom výskume. Kolobeh lží pokračuje, obmotáva sa okolo neho, až ho celkom oblepí: príď teda najprv k nám, trúfalo vyzýva sestru, aspoň sa s ním uvidíš, vysvetlíte si to, ja s ním prebehnem dva dotazníky a o hodinku pôjdeme k Betke. Kdeže, stiahne sa sestra, vieš dobre, aký mám nabitý program, večer ideme na Aidu. Daj mu jednu z tých čokolád, ja ti potom doložím. Jednu? Špengler má štyri deti, provokuje víťazoslávne ďalej, no tento údaj sestru neobmäkčí, mnohodetné rodiny nepožívajú v jej novej domovine vysoký status. Tak ešte pridaj škatuľku tých malých syrov, prikazuje mu, dirigovala ho už od malička, a pozdravuj ho, po divadle zavolám. Večer sa napchal syrmi a čokoládou namiesto Špenglera a obťažkaný žalúdok sa vydul do tiesnivého sna.

Bodaj by to bolo také jednoduché. Lenže ozajstné traumy neklíčia v nemeckých syroch. Ozajstnú nočnú moru treba prišpendliť do herbára a dešifrovať.

Prednedávnom mu jeden priateľ vyrozprával príbeh. Istý náš scénograf dostal z Anglicka ponuku na spoluprácu. V lietadle sa dal do reči s peknou mladou ženou, sám sa čudoval, ako plynulo mu ide angličtina, rozvinul sa sľubný kontakt, všeličo nasvedčovalo, že stretnutie by mohlo úspešne pokračovať i na pevnej pôde. No v poslednej chvíli sa muž stiahol; vyhovoril sa na dôležité obchodné rokovanie. Spolucestujúca vyzerala trošku sklamaná, ale dala mu adresu s telefónom. Nevedela, že scénograf bol zhodou okolností pred pár dňami u veštkyne, zobrali ho so sebou dve herečky. Kartárka ho varovala, aby si dal pozor, čaká ho vraj cesta, ktorá sa môže zle skončiť. Nechcel sa teda zapliesť do nijakého dobrodružstva, radšej pustil príležitosť k vode. Namiesto atraktívnej kunsthistoričky strávil večer v spoločnosti kolegu režiséra, ktorý ho už v Londýne čakal, na inscenácii sa mali podieľať obaja. Aby sa zorientovali, pozreli si v tom divadle, čo im ponúklo angažmán, inscenáciu pripravenú tamojším umeleckým šéfom, intendantom a režisérom v jednej osobe, akýmsi ich mecénom. Po predstavení ešte posedeli, popili a hlavne ho znosili pod čiernu zem, nenechali na ňom kameň na kameni. Keď sa ráno ohlásili u intendanta, režiséra a svojho mecéna v jednej osobe, prekvapilo ich, aký je voči nim rezervovaný. Ich údiv sa zmenil na šok, keď im anglický hostiteľ oznámil, že sa u nich v divadle pôvodne na spoluprácu veľmi tešili, keďže však vidia, aké názory majú obaja páni na ich inscenáciu, na celý súbor a na režiséra, dospeli k záveru, že takáto spolupráca by k ničomu neviedla, takže z toho nebude nič, divadlo ich predsa nemôže znásilňovať, jednoducho majú odlišné umelecké predstavy, to sa stáva, to je normálne, takže zbohom, prajú im veľa úspechov doma. Ostali ako obarení, nikdy sa nedozvedeli, kto ten ich česko-slovenský rozhovor vysnoril. Keď sa potom scénograf chcel večer pred odletom na zlepšenie nálady stretnúť s emancipovanou spolucestujúcou, zistil, že jej adresu pre istotu zahodil, aby ho nepokúšala, aby sa do niečoho nezaplietol a nenaplnil vlastným pričinením výstražnú veštbu.

Dejú sa veci. Včera za ním boli dvaja študenti z Brna. Dozvedeli sa, že sa u nich v ústave riešila úloha o hodnotových orientáciách vysokoškolákov, počuli už čosi o výsledkoch, podľa ktorých celá svetonázorová výchova je holý nezmysel, nezanecháva v poslucháčoch najmenšiu stopu, iba ak odpor. Svoje hodnoty si hľadajú inde.

Toto zistenie možno nikoho neprekvapuje, no aj všeobecne známe pravdy nadobúdajú inú váhu, ak sú potvrdené reprezentatívnou vzorkou z troch vysokých škôl. Tri štvrtiny poslucháčov sa „rozhodne prihovárajú“ za to, aby sa rozsah predmetov spoločného základu, čiže „nalievárne“ znížili najmenej o päťdesiat percent, polovica z nich by chcela namiesto toho odborné predmety, druhá polovica viac voľna, dialektický a historický materializmus im môže byť ukradnutý.

Výskum identifikoval iba veľmi málo jedincov, ktorých možno pracovne označiť ako transgresívne typy, ochotné prekročiť rámec svojej kariéry, vlastnej profesionálnej dráhy a pre niečo sa obetovať, vložiť svoje úsilie do spoločnosti ako celku, a nie iba do seba či do rodiny. Pokiaľ takíto jedinci vôbec existujú, skoro všetci z nich majú zároveň záujem o duchovné a náboženské hodnoty. Atakďalej. Kmetík ako zodpovedný riešiteľ vystúpil s predbežnými výsledkami na fakultnom seminári, kam ho vlastne zavolali náhodou, odriekol im lektor z obvodu; a už to aj oľutovali. On sám sa nazdáva, zdôraznil vo svojom referáte, že bez ľudí ochotných obetovať sa za nejaký „vyšší princíp“ sa veľa nezmení – ani v školstve, ani v spoločnosti.

Včera ho nenaháňala iba sestra, mal tu aj poslov z Moravy: prvý menší, podsaditý, rozvážny, druhý vyšší, nahrbený, trochu jachtal. Uverejníme to v našom časopise, hovoria, inde vám to aj tak nevezmú. Chystáme číslo k sedemdesiatemu výročiu republiky. Vydávajú si ho svojpomocne, škola im to zatrhla, prakticky nik z učiteľov sa ich verejne nezastal. V záhlaví výtlačku, ktorý mu ukazovali, stál citát zo Simone de Beauvoir: „Neočakávame nič, ak neočakávame všetko.“ A pod čiarou už avizovali zvláštne číslo, ktoré vyjde v októbri 1988. My by sme chceli dokázať, že pre svoju ideu vieme získať autority, presne tak to povedal ten zemitý, plecnatý mladík a vystrel k nemu ruky, akoby už poťažkával úrodu článkov v zakázanom, a predsa slobodnom časopise, podobne ako vinári skúšajú váhu zrelých strapcov hrozna. O ňom, o Kmetíkovi, totiž počuli, že je autorita.

Kmetík nevie, odkiaľ to nabrali. Pred rokmi napísal knižku o metodológii a zopár štúdií, tie si dokopy nik nevšimol. Túto jar sa zaplietol do diskusie o hodnotách dospievajúcich, písal o tom do mládežníckeho týždenníka, dokonca sa zúčastnil na besede pri okrúhlom stole v študentskom internáte. Všetko pritom išlo akoby mimo neho, on sa len nechal unášať, profesionálne sa na tieto témy nijako necíti: je matematik, metodológ, nanajvýš ešte trochu sémantik, od všetkých debát s prípadným ideologickým pozadím sa doposiaľ úspešne držal bokom.

Výsledky sú iba predbežné, vysvetľuje, treba počkať, čo povie faktorová analýza. Ale mladíci povzbudzujúco žmurkajú: to nič, nám stačia aj predbežné údaje, veď aj z nich sa čitatelia dovtípia, že boľševik už nemá čo ponúknuť. Trochu ho zaskočilo, ako otvorene s ním hovoria, hoci sa nepoznajú, v rozpakoch im podstrčil päťdesiatku na autobus do Brna, aj tak už investovali z vlastného štipendia. Odišli posmutnení, bez príspevku, akurát od neho vymámili sľub, že sa na to ešte pozrie. Budete v jednom čísle s Janom Patočkom, pokyvoval hlavou ten menší z nich, chceme pripomenúť mravný pilier Charty. Viete, pán doktor, naklonil sa k nemu ten vysoký v rozgajdanom svetri, nám nejde o chi kvadráty a regresné rovnice, nám ide o to podstatné, rozumiete?

Rozumie?

Slovensko je malebne malé: ledva sa chlapci stratili za rohom kaviarne, vynorila sa z bočnej uličky rozmazaná tvár funkcionára straníckeho pracoviska, ktoré si ten výskum od ich ústavu objednalo. Pozdravili sa iba letmo. Kmetíkovi pripadalo bezočivé, že sa sem univerzitný činiteľ priplichtil práve v tejto chvíli, hoci ten za nič nemohol. Ale takto to všetko pôsobilo násilne a nepravdepodobne, rovnako nepravdepodobne ako polročná stáž v Peabody Institute pri Johns Hopkins University v Baltimore alebo v Illinois Mathematics and Science Academy v meste Aurora, ešte sa nevie, v ktorej z tých dvoch, vie sa iba, že je na to štipendium v rámci kultúrnej výmeny, na ktorú bol za Ústav pedagogických informácií navrhnutý ako jeden z kandidátov práve aj F. K., takáto neslýchaná príležitosť tu nebola dvadsať rokov a ktovie, či kedy ešte vôbec bude, veď stačí málo na to, aby sa stratila ako prchavý prelud.

Akú autoritu mali vlastne študenti na mysli? Uvarí si čaj, sadne si s ním do pracovne, obklopený dotazníkmi. Z poličiek naňho vykukuje zopár dôverne známych titulov, v kúte sa krčí kopa nových knižiek, ktoré nemá čas čítať.

Úprimne povedané, po nijakej osvetársko-buditeľskej autorite Fedor Kmetík netúži. V zásade je presvedčený, že človek je pro domov užitočnejší, keď sa vonku niečo poriadne naučí, vyškolí sa napríklad v overenej metodike, a potom to aplikuje doma. Ak by si predĺžil pobyt na rok, viacerí si to tak zariadili, možno by sa mu podarilo umiestiť dva-tri príspevky v jednom z tamojších časopisov. Vari tým všetkým nedvíha úroveň domáceho bádania? Prečo sa má hrať na politika, keď mu je to bytostne cudzie? Napokon, ani k tej petícii, čo sa nedávno medzi vedcami podpisovala, sa nepridal, a nebolo to z vypočítavosti či zo strachu. Je mu proste cudzie alarmovať a apelovať, mávať vlajkou mravných princípov, nepísal angažované state ani vtedy, keď sa to žiadalo, nikdy nebol v strane, on nemá na svojich postojoch čo meniť. Pokiaľ ide o tento výskum, treba ho predovšetkým seriózne dokončiť a odovzdať. Ak si to vážený súdruh zadávateľ vopchá za klobúk, jeho chyba. Potom, ale skutočne až v takom prípade, keby chceli správu strčiť do šuplíka, vtedy by sa mohlo uvažovať o neoficiálnom uverejnení, lebo zase – veci treba zase dotiahnuť...

S kým sa to, preboha, háda? Veď mu nikto neodporuje.

Chcel povedať len toľko, že život neponúka človeku až tak veľa identít: prečo by on teraz mal meniť svoju totožnosť, prečo by mal zhodiť kožu výskumníka a navliekať si akýsi iný, preňho neprirodzený kostým?

Všetky tieto myšlienky nie sú preňho nové, podobne uvažoval včera, keď ho študenti opustili. Ľutuje, že im to nedal najavo hneď. Čo sa dá robiť, asi patrí k ľuďom, ktorým najlepšie veci prichodia na um vtedy, keď schádzajú po schodoch.

Ako pomerne novú však prežíva okolnosť, že sa zobudil taký spotený, taký osnívaný, taký nesvoj. To predtým nebývalo, dokonca ani nádej na stáž ho nevyviedla z miery natoľko, aby sa pre ňu budil.

Na jednej strane je aj takto v noci, vlastne už nadránom, uzrozumený so svojimi včerajšími názormi, súhlasí s nimi. Na druhej strane, či chce alebo nie, čosi ho nutká rozmýšľať ďalej. Napríklad o žene z lietadla. Na prvý pohľad bolo všetko jasné: tá osoba bola pre scénografa nebezpečná, flirt by ho v súlade s veštbou zničil. Neskôr sa však ukázalo, že zjavné nebezpečenstvo nebolo tým hlavným. Kunsthistorička bola iba návnadou: človeka uchlácholilo, keď sa jej zbavil, a odrazu – bác! Nie sú náhodou týmto fingovaným, nepravým nebezpečenstvom obaja študenti, menší a podsaditý, vysoký a zhrbený? Veď nie je vylúčené, nemôže to vylúčiť, keby aj chcel, že práve títo dvaja predstavujú sociálny typ transgresívnych indivíduí. Samozrejme, rovnako to môžu byť obyčajní psychopati, alebo trebárs chorobne precitlivení mladíci. Ale potom celá jeho kategória transgresívnych, seba presahujúcich, obetujúcich sa jedincov visí v lufte, lebo každý taký musí byť trochu výlučný, neštandardný. Čo sa zas nevdojak dotýka jeho odbornej erudície, a ešte väčšmi jeho bádateľskej imaginácie. Lenže ak takí naozaj sú a ak si on ako – ako čo? ako kto? – ako výskumník? ako intelektuál? ako občan? – ak si on vo všetkých týchto svojich rolách súhlasne myslí, že takéto sociálne typy sú pre dnešok užitočné, tak potom prečo im nedá k dispozícii svoje zistenia, tobôž ak sa téma výskumu vlastne týka aj ich samých?

Keby o tom diskutoval niekde na seminári, možno by to označil za Rubikov hlavolam alebo Escherovu slučku. Tu doma, na konci noci, ktorá sa pomaly trúsi preč, ho náhle osvieti slovenská rozprávka. Janko sa v nej spytuje verného tátoša, či má zobrať zo zeme zlatú podkovu, zlaté pero, zlatý vlas. „Zodvihneš, zle bude,“ hovorí koník, „nezodvihneš, bude ešte horšie.“

Nočná mora bledne v chladnom ráne. Ticho pretne špľachot v susedovom umývadle. Vrznú dvere a zadupocú dreváky. O chvíľu na chodbe zašteká pudlík odprevádzajúci majiteľku. Ospalá ženina ruka našmátra budík.

Dobre nebude nikdy; ide len o to, nepomýliť sa v tej drobnej nuanse: rozlíšiť medzi zlým a ešte horším. Ten Janko tú vec na zemi zakaždým zodvihol.

Starej mame prihotoví na mištičku lieky a žene uvarí kávu.

DEJTE SI PRÁCI BÝT ŽIVI

„Máte tu návštevu.“

„Teraz nemôžem.“

„Ale on je tu už tretíkrát. Taký starší pán. Vraj o hodinu cestuje. Hľadal vás minulý týždeň, tiež ste nemohli…“

„Ja za to nemôžem, že nemôžem! Povedzte mu, že som zaneprázdnený. Že ho veľmi prosím, aby prišiel inokedy. Že ho na kolenách prosím. Keď už bude trošku pokoj.“

„Kedy?“

„Kedy, kristepane, kedy?! Po voľbách! O dva roky! Nech príde, až to tu bude všetko v poriadku! Okolo roku dvetisíc, čo ja viem! Pani Gitka, však majte zľutovanie…“

Pani Gitka, učiteľka na dôchodku, momentálne dobrovoľníčka v našom občianskom hnutí, má všetkých päť pé: je pokojná, pracovitá, poriadkumilovná, poctivá, profesionálna. „Nemôžeme ho stále odháňať, lebo to dá zajtra do Pravdy: nemáme čas na obyčajných ľudí.“

„On to povedal?“

„Ja to hovorím.“

Pani Gitka má ešte jedno pé navyše: neomylný ňuch na do slovenčiny nepreložiteľný, o to však reálnejší fakt, nazývaný průser.

„Vyzerá na to?“

„Nevravím... Ale viete, ako to chodí…“

Niežeby sme na to nemali slová: galiba, oštara, opletačky, mrzutosť, protiveň, malér, patália, nepríjemnosť, ba aj obida. Ale průser je průser.

„Nepovedal, čo chce? Alebo aspoň, ako sa volá?“

„Moje meno je Kniháček, len toľko.“

„Kni-há-ček?!? To nemyslíte vážne. Je v uniforme?“

„V obleku. Sivom, mierne obnosenom.“

„V poriadku, nech počká. Že hneď.“

* * *

Slová niekedy podivuhodne obsadia ľudské osudy a pomenujú ich ešte skôr, ako sa odohrajú. Kapitán Kniháček mal totiž v útvare, kde som slúžil, na starosti knižnicu. Knižnicu, v ktorej som bol ja knihovníkom.

Na vojenčinu som sa dostal neskoro, mal som takmer dvadsaťsedem. Všetko sa na mňa vtedy zosypalo naraz. Školu som nedorobil, nedarilo sa mi nájsť zamestnanie, môj vzťah sa rozsypával, nevraviac už o tom, že tento môj súkromný úpadok sa chronologicky zhodoval s obdobím lámania chrbtíc, o ktorom som si predtým myslel, že také čosi nie je možné. Po drastickom mesačnom prijímači som sa začal rozhliadať, ako by som tam prežil. Ukázalo sa, že aj moje neukončené vzdelanie stačí na to, aby som istému majorovi V. vedel pripraviť diplomovú prácu z dejín pedagogiky. A keďže majora náhle preložili do Bratislavy, kde naňho čakala kariéra, zariadil to tak, aby som zopár týždňov po jeho odchode doputoval za ním aj ja. Materskému bojovému útvaru to bolo vcelku jedno, z nás deväťmesačných potreboval iba posily do kuchyne, do skladu a k prascom, ktoré pluk choval.

Oželeli ma bez osobitných komplikácií. Na novom mieste ma môj protežant odvelil do knižnice – a tu som natrafil na kapitána Kniháčka.

* * *

Veľakrát som sa pohrával s jeho menom. Má azda KNIHÁČEK znamenať láskavý vzťah ku svetu kníh, má byť synonymom pre akéhosi Mateja Hrebendu, má teda byť spriaznený povedzme s KNIHOMOĽOM či KNIHOŽRÚTOM, KNIHOVRTOM či KNIHOSEDOM, to jest s typmi, čo knihy milujú? Je vlastne duchovným príbuzným knihovníka, ktorý si v nich – tak ako ja – hovie? No všetky moje jazykové hračky vyšli navnivoč: onedlho vysvitlo, že v jeho prípade slová predbehli skutočnosť, a predznamenali ju veľmi presne: kapitán Knihá-Ček sa totiž vôľou osudu stal čekistom, veliteľom posádky nasadenej proti kontrarevolúcii v knižnej podobe.

* * *

Prvé dni som pravdaže nič netušil. Cítil som sa ako zvedavý filatelista obdarený neznámou zbierkou známok: čo všetko sa mi tu pošťastí nájsť? Bolo toho na armádnu knižnicu na počudovanie dosť. Medzi prvými mi padol do ruky Saroyanov Odvážny mladý muž na lietajúcej hrazde, knižka môjho dospievania, niektoré pasáže som vedel naspamäť:

„Naučte se zhluboka dýchat, vskutku vychutnávat potravu, když jíte, vskutku spát, když spíte. Dejte si co nejvíc práce s tím, aby ste doopravdy ze všech sil žili, smějte se jako ďábli, když se smějete, a rozhněváte-li se, hněvejte se dobře. Dejte si práci být živi. Tak jako tak, dost brzy zemřete.“

Saroyan túto svoju prvotinu napísal roku 1934, u nás ju Zdeněk Urbánek preložil roku 1948, no vydali sme ju o desať rokov neskôr. Práve na jej lyricko-optimistickom, láskavom tóne som výrazne cítil zmenený tep doby. Na príčine nebol iba môj vlastný vek, dávno vzdialený puberte, ale všeobecne staršia, teda iná, hoci nie múdrejšia, len „poučenejšia“ doba: jar roku 1971.

* * *

„Uvedete mi to tady, Sýkoro, do pořádku,“ znela inštrukcia kapitána Kniháčka, s ktorou som sa ako bývalý strelec ujal novej vojenskej odbornosti, „teprve potom to spřístupníme.“ Poriadok spočíval v novom sčítaní knižničného ľudu, v revízii katalógu a zhotovení nových katalogizačných lístkov, a v neposlednom rade tiež v obyčajnom uprataní, poutieraní prachu a „vyčistení priestoru“, ktorý bol dosť stiesnený a ustavične sa zmenšoval pod náporom čerstvo dodávaných ideologických brožúrok, príručiek a agitačných materiálov. No aj predbežne ešte zatvorená knižnica sa čoskoro stala strediskom pre poskytovanie rozmanitých služieb: pre dôstojníkov, ktorí potrebovali podklady pre stále početnejšie referáty, schôdze a desaťminútovky, ale aj pre malý krúžok KNIHOMILOV a KNIHOĽUBOV, ktorí sa tu schádzali na debaty o knihách, ženách a víne, o kvazaroch i parapsychológii, a pravdaže aj o tom všetkom, čo sa v týchto časoch dialo v civile. Že sa pritvrdená doba prezentovala aj v ráznejšom kroku uniforiem a v ostrejších poveloch, to nás natoľko nevzrušovalo: od vojenského prostredia človek aj tak nič dobrého nečakal, nehovoriac o tom, že raz stadiaľto aj tak vypadneme. Vďaka službám, ktoré knižnica poskytovala dôstojníkom, sa pozícia kapitána Kniháčka upevňovala, takže sa ku mne správal blahosklonne – „Hlavně abyste tady měl, Sýkoro, pořádek.“

A tak zatiaľ čo vonku za oknami zúrila oneskorená marcová metelica s fujavicou a čoraz trvalejšia normalizácia s konsolidáciou – dve čudesné sesternice, ktorých dobové určenie sa o generáciu neskôr stalo nezrozumiteľné – nám bolo hej. Postupne som odkladal nabok jedinečné romány a básne z posledných rokov, ktoré som v rušných mesiacoch nestačil prečítať; lovil som z regálov klenoty z edícií Ypsilon a Váhy, Dialog a Dílna, Odkazy a Živé myšlení, zo sérií Otázky a názory, Instituce a společnost, Knižnice moderních dějin a bohvie ešte z akých, ktoré sa tam na môj úžas vyskytovali a ktoré som predtým buď vôbec nezohnal, alebo iba prelistoval; kopil som na seba Frischovho Stillera a Grassov Plechový bubienok, Pilňakov Holý rok, Buninov Erotikon i Andrejevove poviedky, Mailerov Americký sen, Bellowovho Herzoga i mnohé ďalšie knižky, ktoré som si chcel prečítať znovu; jedným slovom, čoraz viac sa zo mňa stával KNIHOKOP a KNIHOZNOS a každý večer som si namiesto ženy bral do postele knižku, napríklad Brandysovho Žolíka:

„Etika dnešného človeka je oveľa menej než kedykoľvek predtým etikou zásad a stále viac sa blíži k stavu neistoty, spočívajúcom v ustavičnom podozrievaní seba samého a ustavičnom skúmaní svojich duševných vlastností. Človek môže byť zbabelec a egoista – a pritom trebárs nemá odvahu o tom rozmýšľať. Alebo si to môže uvedomiť, náhle sa pristihnúť; z určitej situácie, z určitej udalosti sa dozvie o sebe, že je zbabelec. Človek môže pristihnúť svoj strach či egoizmus hneď v prvom letmom reflexe, ešte kým dôjde k životnému konfliktu (keď sa už treba nejako zachovať) – a vtedy si musí čo najrýchlejšie zrátať sily pre budúcnosť. Existuje niekoľko možných riešení. Človek sa môže označiť sám pred sebou za egoistu či zbabelca, ale potom sa musí vyhýbať všetkým konfrontáciám, ktoré by mohli tento stav vecí odhaliť. Môže sa tiež stotožniť s tou skutočnosťou, to znamená byť egoista alebo zbabelec a v súlade s tým sa aj správať. A konečne môže začať hru so sebou o seba. Je to riskantná a zodpovedná hra, spočívajúca v kombinácii sebapoznávania a sebazapierania. Človek, ktorý odhalil svoju zbabelosť či egoizmus, sa rozhoduje vystaviť sa skúške. Domnieva sa, že okrem zbabelosti a egoizmu má v sebe ešte určitú vyššiu kvalitu, a preto si hovorí: som síce zbabelec a egoista, avšak v spoločensky zaväzujúcej situácii sa zmôžem na štylistické úsilie, aby som sa zachoval inak; neviem, nakoľko sa mi to podarí, ale v tom ,neviem‘ je obsiahnutá otázka adresovaná mojej ľudskosti a práve na túto otázku musím odpovedať. Je to odpoveď kultúry prírode.“

* * *

Jedného dňa sa kapitán Kniháček vrátil zo školenia a priniesol si odtiaľ balík smerníc o tom, ako sa majú prebudovať armádne knižnice v epoche rozvinutého reálneho socializmu. „Bude se vyřazovat, Sýkoro,“ radostne na mňa volal už od dverí, „konečně se nám uvolní prostory. Ty bedny musí pryč,“ ukázal na vŕšiace sa nevybalené zásielky plagátov, vlajočiek a propagačných letáčikov. „Na Den vítězství to tady musí všecko svítit, přijedou se na nás podívat z divize.“ A z veľkej lesklej aktovky, ktorú dostal ako odmenu za zriadenie Siene bojových tradícií, vytiahol listinu s titulmi kníh určených do transportu.

Spočiatku panoval v kritériách určitý zmätok. Na zoznam sa napríklad dostali aj staršie Mňačkove práce, ktoré by veru sotva boli ochromili ozbrojenú päsť robotníckej triedy (trebárs taká Marxova ulica). Zadelili tam takzvané jasné prípady: trebárs diela Klímu, Kohouta, Vaculíka, Kunderu, no predbežne ešte ktovie prečo vynechali Havla. Niektorých emigrantov tam už zaradili, iných nie, azda na nich ešte neprišlo hlásenie. Medzi nepreverenými sa podľa pražských inštrukcií ocitli aj tituly, ktoré „kritizovali poměry v armádě z abstraktních, netřídních pozic“, ale ani tu nevládla jednotnosť, pretože sa mal napríklad odstrániť Rigbyho Pahorok, no Hellerova Hlava XXII tam zatiaľ ostávala ako bezúhonná.

Po tomto zozname, ktorý splodila osobitná komisia pri Ústrednej armádnej knižnici, priniesol kapitán ešte dva civilné: jeden mu poskytli v Univerzitnej knižnici, druhý zas bol záväzný pre knižnice spadajúce do rezortu českého Ministerstva školstva (sem sa už Havlovi medzičasom podarilo prepracovať). Mne prisúdil úlohu akéhosi koordinátora: „Tož se na to, Sýkoro, podívejte, bude to zapotřebí ujednotit. Abychom je všechny měli pěkně pod pokličkou.“ No v jednom ohľade ho pokyny sklamali: „To je špatný, člověče,“ rozľútostil sa, „prostor nebude, ono to všecko musí do trezoru. A když nemáme trezor, tak to půjde pod klíč, k těm spodním skříním se přidělá zámek.“

Ten večer som pokusne ukradol prvé tri knihy z kôpky, ktorú sme ešte cez deň začali pripravovať na „tezaurovanie“, ako sa takejto praxi ušľachtilo hovorilo v sedemdesiatych rokoch v televízii či v rozhlase. Okrem Pahorku to bola Friedenbergova Dospělost bez dospívání, dieťa spomínanej Ypsilonky z Mladej fronty (popri sociológovi Možnom k nej napísal doslov aj istý plukovník Janda, vari preto sa sem dostala) a Škvoreckého Sedmiramenný svícen (vydali ho v Našom vojsku). V príhodnej chvíli som ich prepašoval cez vrátnicu a namiesto nich som z otcovho bytu, kde som sa dočasne usídlil, zobral tri knižky náhradné. Tým činom sa stal zo mňa KNIHOKRAD: nenápadne, zato však vytrvalo som knižnici púšťal žilou, odvádzal som z nej krv nečistú, škodlivú a reakčnú a pumpoval dnu tekutinu nezávadnú, osvedčenú, dezinfikovanú, stačilo vymeniť pôvodné katalogizačné lístky za nové.

* * *

Čím úspešnejšie sa mi darila táto drobná transfúzia pešiakov, tým väčšmi som však musel v sebe dusiť zlosť nad samotnou veľkou operáciou zasahujúcou celé zväzky, ktorá sa nijako nedala obísť. Raz darmo, budovali sme spolu s kapitánom Kniháčkom geto: nám oddané, spoľahlivé jednotky sme radili do vzorných šíkov vo vyblýskaných regáloch a podozrivé živly sme nastrkali do čierňavy pozamykaných skríň. A hoci som sa zavše nezdržal smiechu, predsa len som sa zároveň na tejto angažovanej stavbe vlastnoručne podieľal, ba vedel som si pre svoje počínanie nájsť tisíc dobrých dôvodov: veď som na vojne, musím plniť rozkazy, keby nie ja, urobí to dakto iný, takto sa aspoň zopár kníh zachráni, atakďalej atakďalej. To síce boli argumenty neodškriepiteľné, nebola to však pravda celá, pretože k úplnejšiemu obrazu by museli patriť aj iné okolnosti, napríklad to, že som si z knižnice urobil dobrú zašiváreň, ktorú by mi bolo ľúto opustiť, najmä keď to mám za pár a nechcem si komplikovať odchod do civilu a podobne a podobne, až mi z toho kolotoča protichodných právd trešťala hlava a nenachádzal som útechu ani v knihách, či už si vystierali chrbty na svetle alebo sa rachiticky hrčili dolu v skrini – a zo všetkých popísaných slov, čo som kedy prečítal, sa mi napokon v mysli premieľala jedna jediná detská básnička, možno ani nie detská, pretože ju vymyslel dospelý, a možno ani nie ozajstná básnička, pretože nemá nijaký zmysel, akurát, že sa rýmuje, pamätal som si z nej len jeden verš, odmalička, z čias, keď som prvý raz lúskal Alicu za zrkadlom, a pamätal som si ho ešte v starom českom preklade Jaroslava Císařa, v preklade, ktorý by som ako uniformovaný knihovník pod prísahou dozaista tiež musel umiestniť pod zámku, keďže jeho autor v štyridsiatom ôsmom emigroval:

Žvahlav

Je smažno, lepě švihlí tlové,

se batoumají v dánici,

chrudošiví jsou borolové,

na mamné krsy žárnící.

* * *

Napokon sa vo mne niečo zlomilo a vydal som sa za kapitánom Kniháčkom s nápadom, aby sme tie vyradené knihy spálili. Len čo nám tu zaberajú miesto, vysvetľoval som mu, niet kam ukladať novinky pre PŠM, hoci on sám najlepšie vie, že politické školenie mužstva si bude vyžadovať ďalšie a ďalšie poličky, takže čím skôr tie nežiadúce tituly definitívne vypraceme, tým lepšie pre nás, budeme mať pokoj. „Aj tak sa to raz bude všetko likvidovať,“ útočil som naňho starostlivo vyberanou terminológiou, ktorá mi v čudesnom ošiali sama od seba prichádzala na jazyk, „iba čo zbytočne otáľame, cúvame pred konečným riešením.“ Chvíľami sa mi marilo, že mu hovorím z duše, sám si s nadbytočným skazeným tovarom nevedel rady. Darmo sme totiž náš malý apartheid po ideologickej stránke budovali čoraz dokonalejšie („třídit, Sýkoro, třídit!“), nestával sa tým ani o centimeter väčší, naopak, stále viac trpel nájazdmi neprestajne prúdiacich balíkov a kartónov – pričom deviaty máj aj s divíznou honoráciou sa nebezpečne blížili. „Polovičatosť nikam nevedie,“ odhodlane som hustil do veliteľa knižnice, „potrebujeme priestory. Nahádžeme to na dvore na kopu, polejeme, zapálime a o pol hodinu je po vtákoch. A šmytec!“ doložil som ešte v jeho materčine, aby zmäkol a poddal sa.

Klamal by som, keby som tvrdil, že som si v tých časoch plne uvedomoval, čo ma dohnalo k takémuto návrhu. Neviem to vlastne celkom ani dodnes, nanajvýš môžem pridať ďalšie domnienky. Mal som vtedy akúsi hmlistú predstavu, že keď mi to vyjde, keď ho navnadím, aby tie knihy prikázal spáliť, vlastne sa tým všetkému nasadí koruna, demaskuje sa všetka tá obludnosť, ktorá sa odohrávala pred mojimi očami, ktorej som bol svedkom a – na svoju hanbu – aj účastníkom.

Rátal som tiež s tým, že sa s niekým dohodnem, aby to spoza plota tajne nafilmoval a zvečnil tak nové vydanie prastarej ľudskej skúsenosti, zachytil na celuloid historicky známy a notoricky sa opakujúci akt, o dejinách ktorého kapitán Kniháček s najväčšou pravdepodobnosťou nemal ani potuchy.

Nebolo to veľmi fér, že som ho chcel takto prichytiť pri niečom, dosah čoho si on sám dosť dobre neuvedomoval; pre mňa však dym z toho plameňa mal zrejme vystúpiť tak ďaleko a vysoko, až by na túto skrivodlivosť udrel hrom z neba. Pamätám si tiež, že sa o tomto nápade diskutovalo v našom čitateľskom krúžku, azda som ani nebol prvý, kto ho vyslovil, ja som sa ho iba ujal, spísal ho a podal ďalej.

No popri tom všetkom, čo môže a nemusí byť pravda, podozrievam dnes seba samého z toho, že ma k tomuto herostratovskému projektu, k tejto podpaľačskej premene knihomoľa na KNIHOMORA a KNIHOVRAHA popri preciťovaní spoločenského marazmu, popri porážke vízie o tom, že by sme mohli žiť inak, v dýchateľnejšom ovzduší, viedla aj moja osobná situácia: nedokončená škola, nijaké miesto, nevyjasnená láska – slovom, môj vlastný, navýsosť súkromný bankrot. Akoby vtedy niečo vo mne túžilo po zániku a prenášalo tento skazonosný pud navonok, a zároveň akoby som dúfal, že sa tým ohňom sebazničujúco prepálim až na dno, navyše v bohapusto vyštylizovanej, podľa možnosti čo najdekadentnejšej maniere (povedzme s Kosíkovou Dialektikou konkrétního, vlastnoručne vhodenou do plameňov) – v póze, ktorú by určite vedel oceniť spaľovaný majster groteskného Žertu a Směšných lásek, v geste, ktoré by mi napriek svojej teatrálnosti (alebo možno práve vďaka nej: viac sa už nedalo, iba skočiť pod vlak) predsa len umožnilo nezahynúť, ale sa odraziť od toho dna a pomaly-pomaličky sa štverať nahor.

* * *

No čo ako som sa usiloval, KNIHOPAL sa zo mňa nestal. Zakrátko ma totiž kapitán Kniháček prekvapil novou informáciou: „Tož už to, Sýkoro, dodělejte, ony se ty vyřazené spisy převezou jinam.“ A na otázku, ktorá mi svietila z očí, odpovedal: „Jo, přeptal jsem se na tu likvidaci. Jenomže: na to by bylo zapotřebí povolení od chemického náčelníka, od zetvépáka, z evidenčního skladu, museli by nám při tom asistovat požárníci – kdepak, to by bolo hodně papírování, a zbytečnýho, víte...?“

Nato do mňa priateľsky šťuchol a dodal: „Nejsme přece žádný byrokrati, Sýkoro, abychom pořád papírovali, žejo.“ Vzápätí za týmto argumentom sa na mňa usmial, celkom úprimne a zoširoka – no kým som sa stačil spamätať, stiahol úsmev a nasadil neutrálny, nepreniknuteľný výzor, takže som nevedel, či ma prekukol a všetko na mňa iba hrá, alebo či si to naozaj pozisťoval – a nemyslel som, že sa to dakedy dozviem.

* * *

Teraz tu tento človek sedí predo mnou v minikancelárii obvodného výboru občianskeho hnutia, prerobenej z bývalej sušiarne na sídlisku.

„Já jsem vám přines tohle.“ Kapitán Kniháček – pardon, pán Kniháček („já už nejsem u vojska“) mi podáva mierne zažltnutý hárok papiera. Spoznávam na ňom svoj podpis a rovnako spoznávam aj armádny stroj, na ktorom som vypisoval registračné lístky, písmeno „p“ nedoliehalo. A rozpamätúvam sa aj na text, ktorý je ponukou na „konečné riešenie knižničných priestorov“, kde stojí čierne na bielom, že navrhujem „urýchlene zabezpečiť spálenie zväzkov nevyhovujúcich pre ich protisocialistický a protivlastenecký charakter, ohrozujúci výchovu mladého človeka k vysokej bojovej pripravenosti…“

Podrobnosti sa mi vynorili pred očami celkom náhle. „Čo s tým?“ pýtam sa nečakanej návštevy a v duchu rozmýšľam, čo sa za to bude chcieť. Koniec-koncov, pokrčím v duchu plecami, z kontextu musí byť jasné, že ide o recesiu… ktokoľvek z čitateľského krúžku mi to potvrdí… – A pristihujem sa, že sa už v duchu ospravedlňujem.

„Já myslím, že to je jistý dokument doby,“ hovorí bývalý čekista, ktorý sa za celé tie roky takmer vôbec nezmenil: husté obočie, plešina, odstávajúce uši, na prvý pohľad neškodný výzor človeka, ktorý by ani muche neublížil. „Jako takový má svoji cenu. Ale pokud jde o mně, dělejte si s tím co chcete.“

„To je originál?“

„Jistěže. Sehnal jsem si ho z archivu útvaru…“ nakloní sa ku mne.

Doma má zrejme plný šuplík kópií; ak mu nevyhoviem, môže to roztočiť, ako len bude chcieť. Ale kapitán Kniháček na moje prekvapenie hovorí:

„Mně jde o to, aby to někdo proti vám nezneužil. Viděl jsem vás onehdy v televizi, vím, že jste tady… že tady působíte. Kdyby to někomu padlo do rukou, mohlo by to uškodit věci.“

„Akej veci?“

„Této věci. Vaší věci. Tomu, co se zde dnes odehrává. Naší společné věci, když dovolíte.“

„Prepáčte, ale,“ nedokážem sa ovládnuť, „o akej spoločnej veci hovoríte…?“

„Jak myslíte,“ povedal a zľahka sa usmial ako človek, ktorý zo svojho ústrania pozoruje svet a vie svoje. A hneď zatým, zdalo sa mi, sa mu na tvári znovu usadil onen nepreniknuteľný výzor, aký mal vtedy, keď odmietol spálenie. „Já vám jenom chci říct, že jsem ten dokument sehnal a přinesl. A nemám z něho žádné kopie. Mohl bych vám to odpřisáhnout na svou důstojníckou čest, pokud ovšem vy něco takového uznáváte.“

„Ale prečo? Prečo ste to doniesli?“

„Nu, podívejte…“ odmlčal sa, rozhliadol sa po miestnosti oblepenej volebnými plagátmi ponúkajúcimi novú Šancu pre Slovensko, až nakoniec rezignovane pokýval hlavou: „To by bylo dlouhé vyprávění…“

„Čo za to chcete?“ vyhŕklo zo mňa a hneď som sa opravil: „Teda, ako si predstavujete, aby som tak povedal, ďalší postup?“

Tentoraz sa na pousmial s nádychom smútku: „Nemám žádné představy. A přirozeně žádné nároky. Snad jenom…“ Na chvíľu sa stiahol a ja som si pomyslel: tak, a teraz to príde – on síce nič, ale jeho dcéra, syn, vnuk…

„Snad jenom, abyste vzali na vědomí, že jsem vám to přinesl. Nemusíte to nikomu říkat. Nemusíte to nikde hlásit. Já jsem v důchodu, manželka mi zemřela, dcera je vdaná, dávno si už žije po svém, v Duchcově, ani se moc nevidíme. Já od vás doopravdy nic nechci. Já nic nepotřebuju.“

„Čo ste robili – celé tie roky?“

„Různě… Ne vždycky jsem dělal to, co bych býval chtěl.“ A dodal: „Však vy asi taky ne.“

Horúčkovito som premýšľal. Ak ten dokument preberiem, do určitej miery sa mu tak vlastne zaväzujem, hlásim sa k nemu. Čo keď je to nejaká búda… ktovie, v čích službách sa sem vydal… Lenže ak ho nevezmem, nepomkne to kapitána k nejakému neuváženému kroku…?

„Čo keby sme ho spálili?“ vyhŕklo zo mňa znovu, skôr, kým som sa stačil spamätať, čo som to vlastne vyriekol. „Aby sme to nejako uzavreli…“ doložil som v rozpakoch.

Kapitána Kniháčka to nevyviedlo z miery. „Jak chcete. Můžete udělat, co uznáte za vhodné.“

Odrazu prudko vstal. „Musím už jít. Za chvíli mi jede vlak.“ Vybral z vrecka notes, vytrhol lístok, načmáral pár údajov. „Nechám vám svoji adresu, kdyby jste mně potřeboval.“

Vstanem spolu s ním a neodolám: „Ako to vlastne vtedy bolo? S tým pálením…“

„Nepamatujete? Chemický náčelník to nepovolil.“

„Len preto sa to nespálilo?“

„No… na štábu mi tehdy řekli, že by s tím bylo hodně papírování…“

„Takže inak – keby sa to bolo vybavilo…“

„No ano. Pokud máte na mysli mně, tak ano. Já bych s tím nakonec asi souhlasil. Bylo to jisté řešení... Víte, já jsem tehdy doopravdy nevěděl to, co vím teď. Co víme všichni… Já jsem toho od těch dob hodně přečetl. Ale nechci se zde omlouvat. Pouze jsem vám přivez ten doklad.“

Podali sme si ruky.

* * *

Keď vyšiel von, vyzrel som z okna, či ho dolu niekto nečaká. Nikoho som nevidel; Kniháček vystretý ako vždy sa rýchlymi krokmi uberal preč.

Vzal som do ruky to neskutočné idiotské lajstro, pálilo ma v dlaniach.

„Tak čo,“ objavila sa vo dverách pani Gitka, „ďalšia galiba, alebo sme získali nového voliča?“

„To by som aj ja rád vedel.“

„Ako politický pracovník ste nemožný,“ pokarhala ma. „Ľudia od vás odchádzajú s pochybnosťami namiesto toho, aby dostali pevnú líniu. Ešte že mi občas požičiate dobrú knižku,“ usmiala sa matersky. „Počujte, ale toto je už aspoň piata, čo má pečiatku armádnej knižnice. Vy ste boli v civile vojak?“

V civile – čiže pred Novembrom, kým som prišiel sem, do koordinačného výboru.

„Nie. Skôr v mundúre civil.“

„Ten pán – ,moje meno je Kniháček‘ – s vami slúžil?“

„Ja som slúžil jemu. A ešte všelikomu a všeličomu inému,“ vzdychol som si.

„Nič si z toho nerobte, hlavu hore. V tej jednej knižke, čo ste mi požičali, je začiarknutý pekný citát: „Dajte si námahu byť živí. Tak či onak čoskoro umriete.“ Spomínate si? Je to od Saroyana, toho mám rada.“

SKOK A KUK (PETROVI H.)

Bože, Bože, Bože, Bože, Bože, Bože, Bože, sedemkrát som Ťa, Bože, oslovil, ja pochybujúci, ale veď už sa nemám kam obrátiť, a volám znovu: Bože pomôž, Bože zadrž, Bože dovoľ, Bože daj, Bože zmar, Bože zastav, Bože učiň; pomôž mi vyjadriť sa; zadrž prúd mojich myšlienok; dovoľ mi, aby konečne pribrzdili, spomalili, sústredili sa; daj, nech sa mi na chvíľu, na chvíľočku zastaví mozog, nech mi to neuteká, nech to prestane lietať, krúžiť, víriť, hvízdať, čo i len nakrátko, na momentík, ale teraz, hneď teraz, lebo sa načisto zbláznim, zošaliem, praskne mi hlava od toľkého treštenia, pukne, zarachotí a rozletí sa, ako keď sa hviezda rozprskne, alebo keď v lese stúpim na prašivku, kto to neprežil, nevie nič; zmar, Bože, tento čísi diabolský zámer, ktorý urobil z mojej mysle kolotoč, to nemám od drog, veď ja nič neberiem, to len mňa čosi vzalo, schmatlo, zhltlo ako pilulku a letí so mnou neviem kam, to ale predsa nie je možné, to ja nie, to nie som ja; zastav, Bože, aspoň na sekundu čas, aby som znehybnel, zmeravel, skamenel a bol znovu sám sebou – Bože, učiň niečo! – – –

– – – ďakujem, nech to bol ktokoľvek, ďakujem; ešte tak keby som sa prestal báť, keby som sa mohol zbaviť toho nepríjemného strachu, že to znovu príde a vezme ma to preč; a keby som navyše dokázal prestať s týmito odpornými atavizmami, s touto zdôrazňovacou mágiou & mániou, s týmto podčiarkovaním slov, čo sa mi azda tiež podarí, pretože unavená myseľ sa usadzuje ako čajové lístočky najfajnovšej cejlónskej sorty na dne kanvice, mentióny vyschli, to je termín istého svojrázneho vedca, vymyslel mentióny, energetickú jednotku, chcel nimi merať intelekt či inteligenciu, alebo len myšlienkový tok, a keby ma teraz odmeral, možno by zistil, že som sa už upokojil – – –

– – – čo by zistil on, nevedno, ja však zisťujem namiesto trysku a cvalu extrém opačný: myseľ ustala, otupila sa, malátne sa prevaľuje na jednom jedinom výraze, akoby dostala sedatívum; drží sa výzoru toho slova, jeho zvuku, tónu; lipne na slabikách, na jednom jedinom, znovu, avšak tentokrát nejako inak podčiarknutom význame; na osamotenom, o to však nástojčivejšom, nutkavom, neodbytnom pocite, od ktorého sa nechce pohnúť, ako keď sa veľké, ťažké, dýchavičné zviera-hebedo zameria na jeden cieľ a chce ho stoj čo stoj dosiahnuť; je to namáhavé, tvrdošijné, ako bobová dráha vymedzené úsilie, do ktorého mi monotónne znie úryvok z Kraska: „Je nutné myslieť, neodvratne nutné; lebo veď už sa blíži tíško, zo všetkých strán, zhora i zdola... blíži sa čierna strašná noc! Niet spôsobu odohnať ju... Blíži sa a začne trhať ducha, mozog i srdce zdedenými vinami mnohých storočí. Duch žížni po svetle, chce mať istoty... och vieru, akúkoľvek vieru, a mozog zlámal mu krídla... a srdce bude plakať, bude... Je nutné myslieť, neodvratne nutné! Myslím...“ – – –

– – – že ten chlap nezošalel? Pravdepodobne existuje niečo ako estetizácia pocitu, hľadanie formy pre duševný stav: človeka to chytí, zaujme, odvedie, takže pritom aj pozabudne, že mu šibe; napokon, čo znamená slovo „myslím“? znamená to, že myseľ sa znovu rozhýbe? akými kanálmi vypláva, po akých cestách sa vydá? ak už nebude ani lietať a víriť, ani tupo zízať – čo bude robiť? bol tu let a vír, potom tup a zíz – a teraz? hop sem – hop tam? raz a dva? – – –

– – – neviem, no nič to, poďme ďalej, niekam ma to privedie, Saul Bellow si takto obľúbil istú Austrálčanku, Christine Steadovú: pohybuje sa akoby v tme, hovoril o nej, tápe, začne jeden motív, omotá sa okolo jedného predmetu a vzápätí prechádza k inému, zdá sa, že iba tak nezmyselne trkoce, tára, trepe dve na tri, vajatá, až potom odrazu: bác! – niečo uchopí, niečomu porozumie – urobí objav; urobme objav: cítim čas – – –

– – – som muž, ktorý cíti čas; som ním priam presiaknutý, prestúpený; je to intoxikácia časom, časom, ku ktorému pravdaže patrí aj nejaký priestor: ten čas cítim, a v priestore som, ono to so mnou chodí – – –

– – – je tu napríklad Imriško v klobúku, ako prišiel do Manderláku na náš seminár; Imriško, rodák z Vyhorelej a učiteľ z Veľkých Kapušian, na seminár, v klobúku; išlo o súkromný seminár, aké sme si jeden čas viedli, vtedy sme na ne ešte chodievali v plnej zostave, okrem Petra H., referát si mal pripraviť Uťuško, namiesto toho však priniesol esej nazvanú Nenapísaná esej, kde sa s hanbou priznal, že nijakú esej nenapísal, a na troch stránkach vysvetlil, prečo sa tak stalo; text, ktorým zdôvodňoval svoju nesplnenú povinnosť, mal ďaleko od eseje, no ani jeho príspevok nemal byť esejou, zaoberali sme sa vtedy dielom amerických sociálnych psychológov, študovali sme ich knihu kolektívne, to jest preberali časť po časti, kapitolku po kapitolke, nazývali sme tých autorov Kreč-Krač, tak nejako sa volali, a tento výraz sa neskôr stal znakom pre príbuzný spôsob uvažovania, Uťuško bol na rade, aby spracoval a okomentoval ďalšiu pasáž kreč-kračiády, lenže, ako napísal, „keby nebol prvý jarný deň, možno by som aj ja mal náladu na určenú tému o frustrácii, ale takto sedím nad veľkou bielou knihou plnou rámčekov a vedúcich myšlienok, pozerám do nej a to je všetko“, takže sme museli pristúpiť k náhradnému programu, a tým bol Ucinkov referát, preklad istej štúdie o istej mimoriadne zložitej teórii, napísanej ešte zložitejšou nemčinou, bol to historicko-politologický referát, filozoficko-politologická teória a sociologicko-politologická štúdia, Ucinko to ani nemal kompletne naštudované a riadne pripravené, napokon išlo o náhradný program, hlavnou prekážkou však asi naozaj bola tá jar, v tom náhradnom referáte vystupovali bubliny, to jediné si pamätám, iba to bolo totiž na celej teórii zaujímavé, že sa jej autor pokúšal priblížiť čitateľom svoje nadmieru komplikované idey pomocou akýchsi bublín ako symbolov politologických objektov, a do tejto neslanej-nemastnej jarnej náhradnej diskusie o bublinách znenazdajky spadol z neba Imriško – – –

– – – pravdu povediac, aj bez Imriška diskusia nebola taká, aké bývali prvé diskusie a prvé semináre, začali sme s nimi v šesťdesiatom deviatom, spočiatku debaty a vôbec všetko malo akúsi šťavu, vzdor, odhodlanie, akoby sme to svojím spôsobom dokonca privítali: ako možnosť prehĺbenia, zvnútornenia, vstúpenia do seba – tak sme to cítili, tak sme o tom hovorili, tak sme o tom písali – – –

– – – trebárs Išenko, keď sa dozvedel, že už nebudeme robiť študentské noviny: „ ... Som rád, že sa uzavrela – konečne !!! – jedna kapitola našej existencie z vôle vyššej moci... Tu na vojne som si to zrátal dvojnásobne... Domnievam sa, že v dnešnej dobe takýto časopis vôbec nie je potrebný a že keby aj vznikol, tak veľmi rýchlo zanikne...“ – – –

– – – mal pravdu: hoci sme sa spočiatku zaprisahali, že do novín sa nepustíme („situácii treba čeliť inak!“), neodolali sme, a predsa len sme sa zapojili do „posledného dovetku“ k onej kapitole, do „časopisu slovenských vysokoškolákov“ (takto ambiciózne sme noviny pomenovali), ktorý si predsavzal stať sa „systematickým, koncepčným, kritickým“ hlasom v novej pookupačnej slovenskej realite; nakrátko zažiaril, no vyšli iba tri čísla, dvakrát ho zastavil tlačový dozor a keď nám v noci sedemnásteho apríla šesťdesiatdeväť, pár hodín po tom, ako sa po hokejových nepokojoch v Prahe menilo vedenie strany, „neznámi páchatelia“ vykradli redakciu, odniesli všetky rukopisy a papiere čo našli, ozrejmili sme si, že nám nedovolia písať, ako by sme chceli, a tak sme na vydávanie rezignovali – – –

– – – tak či onak, to počiatočné obdobie sme neprežívali ako totálne zmarenie, ako doživotnú rezignáciu, istotne to bolo aj vekom, no nielen ním, „som tu síce v hroznej riti,“ pokračoval Išenko, „ale táto národná a štátna katastrofa mi pomohla. To, čo som robil tri roky, to sa nielen robiť nedá, ale je aj úplne zbytočné. Moja terajšia izolácia ma vytrhla z bratislavského politikárčenia a zisťujem, že nie to mi najviac chýba. V tomto kolektívnom oblbováku, kde z človeka ovzdušie vytlčie aj zdanie myšlienky, nezostáva nič iné iba zvnútornenie... Neviem, kam a ako to všetko ďalej pôjde, ale tento vojenský očistec mi dáva voľajakú silu. Myslím si, že to, čo príde, bude fajn. Cítim, že fundamenty nemám až také prehnité, ako som si myslel, cítim, že sa dostávam k tým svojim životným polohám, keď sa už viem pozerať na veci z nadhľadu. Neviem, nakoľko je to moja zásluha a nakoľko sú v tom okolnosti, ale cítim sa – zasmej sa! – ako Tatarka v Prútených kreslách; môj exil je iba v tom rozdielny, že jeho kulisami boli Elyzejské polia a mojimi kasárenský „buzerplatz“ – – –

– – – tak písal Išenko mne, a nebol sám, jemu zas písal Peter H. z Kodane: „Sme teraz takmer v rovnakej situácii, ty sa otravuješ na vojne, ja v Dánsku, som v svrabe, momentálne už tretí týždeň chorý, mám teda dosť času na listy, písal som aj starému, ten chuj nevychovaný sa ale neozval, zato sa ohlásil na návštevu žiadajúc dánske vízum na Ingeborginu adresu, bez toho, aby tu kto o tom vedel, celkom v jeho štýle, nech zmätkuje, veď na to sám doplatí... Daj mu prečítať túto vložku a nech sa príležitostne ozve, lebo ja neviem, ako dlho tu budem, nemôžem chodiť, a čo je najhoršie, pri prudkých bolestiach hlavy nemôžem ani čítať, takže onanujem celý deň na posteli a večer hrám s Mariannou karty. Moja choroba je už jej rodičom pomaly asi podozrivá – horúčku nemám a vlečie sa to pridlho – najviac zúfalý som z toho ja sám, ak to nezlepší, riešia sa tým aj všetky ostatné „problémy“, ak ležať, tak pochopiteľne doma... Zase otrepaná téma o emigrácii... títo novopečení emigranti sú niekedy až odpudzujúco naivní, akoby im chýbal ďalší ľudský rozmer; ak už sme v tom nešťastí, pred ktorým, ako píše Klíma, neujdeme ani na Honolulu, môžeme v ňom byť sami v cudzine, alebo doma a medzi priateľmi, on i ja uprednostňujeme to druhé. Že som teraz vonku, to preto, lebo musím; aby som mohol doma dačo robiť, musím sa tu čosi naučiť a napísať diplomovku... Treba robiť to, čo najlepšie a najefektívnejšie poslúži národu, samozrejme nestrácať zo zreteľa zásady a najvyššie ciele, ale nebojovať proti veterným mlynom. Kdesi som čítal ironickú charakteristiku Čechov: špekulujú pri pive o svetových problémoch, na ktorých sa sami v skutočnosti vôbec nezúčastňujú – to len tak na okraj, aby sme aj my nedopadli ako ďalšia „krymská“ a možno predtým „astorská“ generácia...“ – – –

– – – „29. septembra sa z Hamburgu plavím do Londýna a skontrolujem tamojšie možnosti“ – stálo v jednom z prvých listov Ucinka – „mám však správy, že štúdium je tam z finančnej stránky nereálne. Našich študentov vraj šibujú z jednej inštitúcie do druhej, dávajú im dosť vyhýbavé odpovede a neurčité informácie o štipku – skrátka Angličania si zďaleka nemôžu dovoliť to čo Nemci... Neviem, kto odišiel a kto ostal doma, nemám o tom ešte presný prehľad, ale v Hamburgu vidím samé známe ksichty, a okrem toho ľudia stále pribúdajú, takže mám dojem, akoby tu bolo pol Bratislavy. Prešpurskí grázli z Makšiho bandy sa tu, prirodzene, len tak roja... Ešte stále nie som pevne rozhodnutý, všetko môže šmahom padnúť, ak dostanem od niekoho z vás spoľahlivú správu, že situácia si vyžaduje skôr môj návrat ako odchod. Vždy sme však snívali o dočasnej emigrácii; teraz prišla azda naša chvíľa... Mám dokonca i vybudovanú súkromnú teóriu o význame Augusta 68 pre našu generáciu. Myslím, že by si mal prísť aj Ty. Západ pre Teba nie je ničím novým, napriek tomu si ešte nevychutnal všetky jeho finesy – a to je zázračný pocit, to vychutnávanie... Danihel ušiel do Austrálie, Rechan vraj zakotvil v Kanade, Hurban čaká v Mníchove na ročné vízum do Dánska a Tomy Kovács poslal zo Švédska kartu s rozkošnou štylistickou formuláciou, z ktorej usudzujem, že má strach z invázie emigrantov vo svojom byte“ – – –

– – – v tých časoch sme ešte nevnímali porážku, neprecítili sme do dôsledkov, čo znamená porážka, ba ani sme nevedeli, že to je porážka, ešte sme mali výdrž, chuť, esprit – isteže, boli sme mladí, no nebola to len naša mladosť a neskúsenosť, dôležité je, že sme naše životy a všetko okolo nás nebrali s útrpnou pachuťou nezmeniteľnosti, že sme ešte nepodľahli všeobecnému, do každého podnetu, popudu, kroku, do najtajnejšieho kútika duše prenikajúcemu uzrozumeniu, ktoré by rámcovalo naše bytie a ktorého súčasťou je presvedčenie, že táto časť sveta je raz navždy takto usporiadaná; ani zamak sme neverili preslávenému spupnému výroku ktoréhosi nadšene „realistického“ politika o tom, že „to je najmenej na sto rokov“, naopak, boli sme skôr náchylní vymeniť čitateľa za menovateľa a chápať tých jeho údajných sto rokov ako epochu skutočne prechodnú a dočasnú – veď sme sa ani nemali kedy unaviť, nemali sme kedy podľahnúť zúfalstvu a márnosti, dospievali a dozrievali sme v relatívne prajných rokoch, všeličo sme pravda pociťovali ako prehnité, no nezháňali sme na to sprej, v tom čase sme ešte nič nezháňali a neobstarávali, v tom čase sme snívali a hľadali, a nehľadali sme nič menšie ako... – – –

– – – ako to, čo nám signalizovala nádej, ktorá sa objavila na konci tých rokov, takmer v podobe darčeka k promócii, nádej, ktorú sme v našich novinách privítali dokonca citátom z Mináča: „Ale boli sme príliš mladí – citovali sme ho v záhlaví prvého čísla v roku nádeje – a preto sme sa nevzdali. Mali sme heslo, ktoré nikto nevyslovil, a predsa sa ho držala takmer celá moja generácia: nesplynúť s nimi! Nemali sme nijakú organizáciu, nijakých vodcov, nemali sme ani vlastný hlas; ale bolo tu spoločné ovzdušie, ktoré nás obklopovalo a ktoré nás ochraňovalo pred špinavosťou okolia, bol tu vnútorný protest, bola tu túžba po čistote a ľudskosti“ – a ani skutočnosť, že ten rok netrval ani rok, nám spočiatku neodobrala energiu, išlo len o to, kam ju zamerať, do čoho ju investovať, cítili sme, že noviny sa robiť nedajú, že to nie je ono, aspoň my už nemôžeme, nevládzeme, nesmieme a nechceme, bola by to regresia k žabomyším vojnám – – –

– – – stokrát sme si potom, neskôr, my ostatní, čo sme tu ostali, kládli otázku, čo by asi Peter H. robil neskôr, ako by sa zachoval v konkrétnych situáciách, či by vedel správne odhadnúť a zvoliť dôstojný spôsob existencie, čo na Slovensku asi nikdy nebolo ľahké, on sám nám pripadal taký veľmi neslovenský, taký veľmi európsky a pritom taký prirodzený, vedel sa pozhovárať s každým na svete, mal úctu ku každej ľudskej skúsenosti a nijakej z nich sa nevyhýbal, mal v sebe zvedavosť a túžbu pochopiť druhého a bol ochotný niečo pre to urobiť; starý, hovoril mu Išenko, ja uznám, že ten Dašek je úžasný, ale blchy sú blchy, on musí stále spať iba u teba? a keď už spí u teba, musí spať v tých perinách čo ja? pretože on, Išenko, odmietal spávať v perinách po avantgardistovi Jirkovi Daškovi, ktorý u nás na Slovensku zavádzal happeningy, na mňa strašne idú blchy, tvrdil Išenko, a žiadal vymeniť aspoň plachtu, takisto ako ja som žiadal výnimku, keď Peter H. chcel bližšie spoznať, čo je to a aká je mužská láska, starý, hovoril som pre zmenu ja, uznám, že to je sakramentsky zaujímavé, ale musíš to ťahať až do konca? a musím ja byť pri tom? – – –

– – – ovanul nás iným dychom, inou kultúrou, inými nárokmi, jeho snom bolo zobrať auto a kufríkový písací stroj a túlať sa pár rokov po svete, „Patríme k Európe?“ pýtal sa v titulku jedného z úvodníkov v našich novinách a skepticky dodával: „Podľa mapy určite... hoci stále sme sa pred svetom nejako uzatvárali a svet pred nami tiež... Samozrejme, že budeme provinciálni, ak budeme drepieť na zadku...“, on teda nedrepel, a každou svojou cestou nám nastavoval zrkadlo, pretože bol posadnutý problémom nášho znovunavrátenia a zakotvenia v Európe, zaoberal sa oným zvláštnym španielsko-portugalským syndrómom, čiže chorobou Európanov žijúcich v diktatúrach, ktorí si predsa len o sebe namýšľajú, že ako Európania by mohli a mali žiť inak, tých Európanov, ktorým hrozí citát o nenávisti, čo si Peter H. nalepil odspodu na svoj písací stroj: „Ľudia dnes nenávidia sami seba za to, že sú schopní žiť pod diktatúrami a nič proti tomu nerobiť“ – – –

– – – Európanov, ktorí nedokážu byť slobodní, ako to Petrovi a mne po nociach vysvetľoval jeden Argentínčan, zohnal pre nás podnájom vo veľkom byte v Kodani, kam som za ním napokon prišiel, bolo nás tam spolu sedem v troch izbách, bol tam ruch, bordel a špina, varili sme si lacné jedlá a po nociach vášnivo debatovali o diktatúrach, Argentínčan vyhrával na gitare a neprestajne nadával na svojich domácich despotov, my sme mu vysvetľovali, že sa nemá čo čudovať, od takých ľudí nemožno nič čakať, to je vec systému, treba zmeniť systém, to však podľa neho ide len vtedy, ak sú ľudia naozaj slobodní, a to sme my podľa neho neboli, lebo sme každé ráno odchádzali pracovať, miestny stolár nám platil päť dánskych korún na hodinu, čiže päť tuzexových bonov, dlho nám trvalo, kým sme sa zbavili toho preratúvania, vstávali sme o pol šiestej, Peter zohnal veľký starý budík, ktorý zvonil prerušovane, prvýkrát... druhýkrát... tretíkrát... na deviate zazvonenie sme sa už prebrali, cestou do práce sme na mopede predbiehali pôvabné opálené blonďavé Dánky na bicykloch s nahými stehnami, to bolo príjemné, no ranné vstávanie boli muky, najmä keď Argentínčan do nás každú noc hustil, akí sme sputnaní, keďže len honobíme peniaze, vysmieval sa nám, že patríme k tupej robotníckej rase, ktorá spolupracuje s drobným kapitalistom, to je však rovnaký netvor ako sú veľkí kapitalisti, a len keď sa oslobodíme od tejto potreby zhromažďovať statky, môžeme naozaj niečo dosiahnuť, inak sme stratení otroci a neostáva nám nič iné iba si snívať svoje East European dreams, a tak sme sa len tešili, keď nás okolo tretej prepustil do krátkeho bezsenného spánku – – –

– – – stokrát sme sa pýtali, čo by robil on, človek s takým citátom; určite by to bolo čosi také, čo by pre nás ostatných znamenalo výzvu – možno by bol podpísal Chartu, možno by vydával samizdatový časopis, možno by emigroval – – –

– – – bol som ho navštíviť týždeň nato, čo mi náhle umrela mama, prišiel som za ním bledý, nevyspaný, v horúčke, ležal na Heydukovej na onkológii, vonku na chodbe ma pristavila jeho mama, mladá pekná sympatická žena, vždy sme ju mali radi, povedal som jej, čo sa mi stalo, nehovor mu to, prosím ťa, nič mu nehovor, rozplakala sa a ja som už vedel, že je to koniec, snažil som sa teda tváriť čo najnormálnejšie a najprirodzenejšie, akoby tu nijaká smrť nebola a nijaká ďalšia sa nechystala, medziiným som od neho žmýkal príspevok na zahraničnú stranu do chystaného naozaj už posledného čísla študentského časopisu, pýtal som článok s očami vytreštenými od matkinej smrti a vydesenými blízkosťou jeho smrti, vzal som si tmavé okuliare, aké som zavše nosieval, žartoval so mnou, či robím frajera, teda snažil sa žartovať, lebo mal bolesti, takisto ako ja som sa od neho snažil drankať zahraničný komentár, hoci som už vtedy s istotou vedel, že ak číslo vôbec vyjde, namiesto komentára bude iba rámček za naším 24-ročným priateľom, „vieme, že si nechcel, aby sa z Tvojho odchodu robila tragédia – písali sme potom v tom rámčeku – tvrdil si, že oveľa význačnejší a múdrejší ľudia zomreli, takže čo, aspoň sa s nimi stretneš. Je to typické pre Teba: všade na svete si hľadal a nachádzal múdrejších, s viacerými si vedel hovoriť v ich rodnom jazyku. Túžba po stretnutí s takými, ktorí Ti majú čo povedať, Ťa neopustila ani pred cestou najdlhšou... Do všetkého neznámeho si šiel s akýmsi zvláštnym záujmom: aké to asi bude, alebo – čo všetko sa dá vydržať. Iste si takto premýšľal aj o tej poslednej Veľkej Neznámej... Vieme, čo všetko si podstúpil. Hoci si nechcel, sme smutní, to nám musíš odpustiť. No keďže máme akúsi pochybnú prednosť pred Tebou, že my sme tu ostali, využijeme ju na to, aby sme sa nevzdávali a aj za Teba, a spolu s Tebou sa budeme angažovať ďalej“ – – –

– – – ťažko však pripustiť, že by sa za napĺňanie sľubu dala pokladať práve táto situácia, keď sme sa pokúšali skonzumovať náhradný referát; ostatne Ucinko si pôvodne pre seba plánoval iné referáty, v iných komunitách a na iných seminároch, no nakoniec ho okolnosti zahnali, zavrátili z cudziny domov a posadili ho tu k nám, na náš súkromný seminár, na ktorom sa nám usiloval vyložiť teóriu bublín – – –

– – – pravda, ešte predtým, kým sa definitívne usadil doma, párkrát si odskočil domov zo svojho štipendia, dobehol len tak narýchlo, v čiernej baretke so stuhou à la Neue Linke, s ľahkým, jemne ironizujúcim úsmevom sa povzniesol nad naše pechorenie a pachtenie – nebol nami priveľmi nadšený, odtiaľ zvonku sa mu videlo, že dokopy nič nerobíme, že sa tu na Slovensku slabo usilujeme, „to je všetko neúčinné, starý, to je neefektívne,“ nabádal; ani rámček za Petrom H. sa mu nepozdával, „to je málo, starý, to sa nemalo len tak odbaviť, on si zaslúžil oveľa viac“; napíš, hovorili sme mu, veď napíš; sadli sme si vždy na džús do Tulipánu a on nás informoval, ako to tam vonku robí tá pravá, ozajstná revolučná avantgarda, občas priniesol na preštudovanie nejakého Marcuseho, Habermasa alebo Adorna, prípadne nám podstrčil brožúru od Dutschkeho, Debrayho či Cohn-Bendita, jednou z nich bol akýsi malý Revolution-Lexikon alebo Was die Linken denken von A-Z, bol to podľa obálky Das erste Lexikon der ausserparlamentarischen Aktion, a bolo v ňom v zhustenej podobe vskutku alles, od Sit-In, Go-In a Teach-In cez APO, SDS a FU až po Repression a Notstandsgesetze, Schlagstock a Wasserwerfer, Blockade a Demonstrationstechnik; Ucinko nám vždy pretlmočil najnovšie poznatky o antiautoritárskom hnutí, o mimoparlamentnej opozícii, o slobodných univerzitách, ono to síce už aj v Nemecku všetko odoznelo, avšak on to študoval retrospektívne a dodatočne, „treba ísť do terénu, starý,“ prízvukoval, „takto sa nič nedosiahne,“ lenže ako na to, vraveli sme, ľudia sú otrávení, unavení, znechutení, „to nič,“ tvrdil, „treba ísť priamo do závodov, nadviazať bezprostredný kontakt,“ veď poď, namietali sme naštvane, poď nám to ukázať, zaveď nás tam, alebo čosi napíš, proste niečo urob; „ale keď ja,“ ošíval sa zakaždým Ucinko a posunul si francúzsku revolučnú baretku so stuhou-kokardou ešte väčšmi nabok, „ja už musím ísť, o pol hodiny mi ide autobus do Viedne“ – – –

– – – takto dodatočne a retrospektívne a navyše rozkúskovane nám podával i učenie o bublinách, treba však priznať, že sme nedávali veľmi pozor, ktovie prečo, ale už nás tie sympozióny prestávali baviť, na predposledný ktosi priniesol litre pijatiky a ktosi iný kvantá žranice, a tak sme namiesto súkromného seminára mali domáci seminár, s domácim vínom a domácou slivovicou, s domácou klobásou a domácim chlebom, a celkom po našsky sme sa nažrali a ožrali, a minule, apage satanas, minule ktosi dovliekol aj dámu, dievča, nie intelektuálku, to by ešte išlo, ale kočku, osobu ženského pohlavia, ktorá tam samozrejme ako taká mala vstup a priori zakázaný, a priebeh stretnutia samozrejme narúšala, už len fakticitou svojho pohlavia, na ktoré sme nemohli nereagovať, mohli sme sa síce tváriť, že si ju nevšímame – aj sme sa tak tvárili – ibaže všetky naše reči, celý náš prejav, jeho obsah i podanie, gestá, pointy i úsmevy, argumenty, kontra-argumenty i superargumenty to všetko odrazu voňalo po dáme – – –

– – – najviac sa hneval Ašinko, ten bol s nami veľmi nespokojný, Ašinko očakával seriózny prístup, nazdával sa, že veci sa dajú vysvetliť, vyložiť a uzavrieť, a v súlade so svojím logicko-matematickým uspôsobením by bol býval najradšej, keby sa aj človeku, spoločnosti a ľudstvu vôbec dalo jednoznačnejšie a definitívnejšie porozumieť, neskôr tento prístup aplikoval aspoň na hudbu, na klasickú hudbu, ku ktorej nemal pôvodne nijaký vzťah a ledva rozoznal Bacha od Beethovena, náhodou sa mu však podarilo nahliadnuť, že noty sa riadia určitými pravidlami, že hudba je logicky usporiadaná, a vtedy sa rozhodol, že sa „naučí hudbe“, zadovážil si prístroje a nástroje a s nasadenými slúchadlami kontroloval dirigentov a orchestre, či a ako dodržiavajú partitúry; Ašinko hľadal aspoň štrukturálne odpovede, odpovede na otázku „ako?“, keď si už nevedel poradiť s otázkami typu „prečo?“ – lenže čím dlhšie naše stretnutia trvali, tým menej bolo na nich akýchkoľvek odpovedí a tým viac bolo nie otázok, ale informácií, klebiet, perličiek, hoci sme sa spočiatku dušovali, že pôjdeme na veci principiálne, de profundis, no to sa nám nedarilo dodržať a naše diskusie sa začali pomaly, ale isto točiť okolo totalitných kruhov, rovnako bludných ako beznádejných, a ako sa blížila už tretia jar po okupácii, začali semináre upadať, ich úroveň klesala, morálka účastníkov a diskutujúcich ochabovala, čoho najnovším svedectvom bola Uťuškova nesplnená povinnosť a Ucinkovo nepresvedčivé nafukovanie bublín – – –

– – – Ašinko bol s nami nespokojný už počas tých horúcich dní, keď za nami prifrčal na motorke, k nám domov, bolo to na piaty deň, u nás bývala v tom čase menšia komúna, aj s rodinami, zo päť-šesť ľudí, boli sme na smrť ustatí z nepretržitého počúvania rádia, z obchôdzok po meste, z neprespaných, zápalisto predebatovaných nocí, mali sme oči červené ako králiky, do ničoho sa nám nechcelo, hoci sme mohli, dolu v pivnici trčal ukradnutý cyklostyl aj s príslušenstvom, dodal nám ho istý Muro, ktorý ho šlohol na svojej fakulte, dokonca ho s ním pristavilo aj ruské vojenské auto, doviezol ten kontraband rovno k nám zelený od strachu, roztrasený ako osika, ledva vládal vykoktať, čo sa stalo, ako ho zastavili, kontrolovali, a napokon prepustili; stroj sme neskôr vyniesli hore a zakopali u Uťuška v záhrade za jednej vlahej nežnej mesačnej noci; s týmto Murom sme sa zoznámili pri jednej z besied na fakulte, kde sme v priestoroch fakultného výboru čéesem ako rešeto rozstrieľali Vojtecha Mihálika, nie pre jeho básne, pre jeho podľa Ucinka najkrajšiu slovenskú ľúbostnú lyriku, ale pre jeho názory odrodeného exkatolíka, vyznačujúce sa zvláštnym druhom ľúbosti k strane, k hnutiu; Muro so svojou vtedajšou ženou boli jediní dvaja z vari štyridsiatich účastníkov besedy, čo sa Mihálika otvorene a vehementne zastávali, diskutovali s príznačným scestným zápalom, mladá zanietená dvojica pripomínajúca zabudnutý, oneskorený výhonok z čias Trate mládeže; časom sa pravda obaja mládežníci vyvinuli, vyspeli, obrúsili a odmládežníčili, čoho dôkazom bolo, že sa Muro v kritických chvíľach obrátil na nás, žiaľ, nielen počas tých horúcich dní, ale i potom v októbri, keď sa už začal semester, priznal sa totiž na dekanáte, že to bol on, sám už napoly asistent, kto tento školský majetok odcudzil aj s inventárnym číslom, a tak sme ho museli za jednej rovnako krásnej tichej mesačnej noci zase vykopať – – –

– – – mimochodom, v tom stroji, v tom vysoko špecializovanom zariadení na rozmnožovanie, sú celé naše dejiny, v tom je celé Slovensko: počnúc jeho ukradnutím cez uloženie v pivnici, zakopanie v záhrade a vykopanie; a ešte viac a ďalej, smerom k tomu, čo sa na ňom rozmnožovalo predtým, čo sa na ňom rozmnožovalo potom a čo sa na ňom nerozmnožovalo medzitým; a už len počas samého aktu vykopávania stroja sa na nás vyškieral citát spod iného stroja, citát o diktatúrach nalepený odspodu na stroji Petra H.; a to ešte nehovorím o príslušenstve, nespomínam blany, papiere, vysoko horľavé priesvitné rozmnožovacie tekutiny uložené v litrových fľaškách – to tu však zatiaľ nemôžem rozvádzať, keďže som sľúbil, že tento odstavec bude pridaný iba mimochodom; v každom prípade sa však v tom stroji ukrýva niečo, čo je súčasťou šifry, kľúča – – –

– – – pravda, nejako sme sa s tým vykopávaním museli vyrovnať, niekto si to musel odniesť, a tak si to zlizol Muro, trochu sme ho vodili za nos, využili sme pritom jeho vlastnú historku: vzali nám ho oni, Rusi, naťahovali sme ho, práve keď sme ho prevážali na zakopanie, hádam nechceš, aby sme ho išli pýtať od nich, tak či tak urobili zápisnicu, vraj odkiaľ ho máme a kto nám ho dal, my sme im prirodzene nič neprezradili, iba tŕpneme, že kedy si nás zas predvolajú a čo všetko budú zisťovať, veď oni dobre vedia, kto v tých dňoch prevážal stroje; nakoniec nás to omrzelo, vrátili sme inventár Murovi a ten ho vrátil svojmu zamestnávateľovi, takže všetko bolo v poriadku, všetko sa urovnalo a zahladilo a Muro dostal z fakulty potrebné potvrdenie a mohol emigrovať, ktovie ako na túto historku spomínal po rokoch ako účastník antropologickej študijnej exkurzie v Novej Guinei – – –

– – – no keď sa k nám dovalil Ašinko, cyklostyl ešte trčal dolu, v špinavom, uhoľným prachom zanesenom kúte, nechcelo sa nám nič podnikať, odvšadiaľ na nás kričali nápisy, letáčiky, plagáty, explózia výtlačkov, jednostránkových novín s veľkými fotografiami a veľkými heslami, invázia zvláštnych vydaní, všetky v jednom duchu, na jednu nôtu, na jedno kopyto, pokus o prevahu slov nad presilou tankov, zdalo sa nám predbežne načisto zbytočné pripojiť sa k tejto činnosti, pridávať ešte niečo k tomu, čo už vydali zo seba iní aj za nás; tie prvé dni akosi nebol čas na písanie slov, aspoň my sme to tak prežívali, možno sme sa nevedeli spamätať, a možno sme matne tušili, že pomery sa zmenia, jednotný front sa ako vždy rozpadne, a vtedy, vtedy bude treba znovu sa ozvať závažnými textami, a naozaj sme potom vydali dve okupačné čísla našich novín, kde Išenko prorocky varoval pred nebezpečenstvom „kádárizácie“ – – –

– – – zatiaľ však ten obludný maslostroj čušal v pivnici, aj tak sme ho nikdy nevyužili, a tobôž nie v onen piaty deň, ktorý nás zastihol unavených, oblbnutých, omámených, stíchnutých, otupených závalom udalostí, návalom informácií, prívalom slnka a horúčavy, s vysušenými, vyprahnutými, vyrozprávanými ústami a vyšťavenými, vycicanými telami, telami bez miazgy, bez špiku, vyliezli sme pred dom na trávu, kdesi sa vzala lopta, ktosi do nej kopol, druhý mu odkopol späť, pustili sme sa hrať futbal, postupne nás to chytilo, konečne sme našli zmysluplnú činnosť, dali sme sa do toho so všetkou vášňou hry a náruživosťou hráčov, čo hrou zaplašia nepríjemné dotieravé myšlienky, hralo sa nám perfektne, žiadne autá, nijakí ľudia, žiadne vyrušovanie okrem Ašinkovej motorky, na ktorej priletel ako na tátošovi, prudko vyberajúc zákruty – „starý! starý! starý! kde ste všetci, už päť dní vás hľadám! treba niečo robiť!!!“– – –

– – – my sme robili, nezaháľali sme; hrali sme futbal, spotení, udýchaní, usmiati, šťastní, nič okrem hry sme aspoň na chvíľu nevnímali, Ašinko tam len stál v prilbe, ani si ju nezložil, vrčal motorom, trúbil, drgal, bigal do nás, „starý! starý! starý!“ nakoniec nám zo zúfalstva odkopol loptu ďaleko do cudzej záhrady, spadol pritom z motorky, udrel sa a zakrvavil, a takýto udretý, špinavý, zakrvavený na nás hľadel, neveriac vlastným očiam plným sĺz, ako je možná takáto degenerácia jednej generácie, takýto úpadok mravov – – –

– – – úpadok, ktorý sa teraz, po Uťuškovom vypadnutí a Ucinkovej ekvilibristike, mal na Ašinkovu neskrývanú neľúbosť vyfarbiť naplno a definitívne, lebo to bol náš posledný seminár s kompletnou účasťou – – –

– – – a do toho všetkého, do tejto atmosféry vpadol Imriško v klobúku, náš bývalý spolužiak i spolubývajúci, kolega z fakulty i kolega z ročníka, ktorého sme mali zvláštnym spôsobom radi a zároveň nám často liezol na nervy, sem-tam sa na nás lepil tak, že sme sa neodvážili vybavovať si ďalší privát bez toho, aby sme sa ho neopýtali, či by s nami tiež nešiel do spolku, a on sa pravdaže pridal, využívajúc svoju matematickú prevahu nado mnou, ktorá sa prejavovala najmä v krízových situáciách, tie nastali vždy v skúškovom období, keďže mne matematika nešla a strašne sa mi nechcelo učiť sa ju samému; inak počas školského roka sme si zakaždým vyboxovali akú-takú samostatnosť, to jest právo na vlastný život, v rámci ktorého sme mu nemuseli povinne poskytovať možnosť participácie, možnosť účasti na našich pijatikách, žúroch, kočkách, autostopoch, divadlách, besedách, kontaktoch a avantúrach každého druhu, nemuseli sme mu všetko oznamovať, predvádzať a čakať, čo si vyberie a k čomu sa pridá; pravda, Imriško bol trpezlivý, vyčkával na blížiaci sa koniec semestra, keď prichádzala jeho chvíľa, a len zavše medzi rečou Išenkovi alebo Ilankovi prehodil výhražný odkaz, že on teda nevie, ako si to ja predstavujem, či chcem tú algebru (analýzu, geometriu atď.) robiť sám alebo ako, pretože „neviem, neviem, či nebude neskoro“, hovoril Imriško – a to už bol zreteľný signál, aby som vystrúhal poklonu, veď už do mňa Išenko húdol, preboha, pustite sa do toho, nech to máš čím skôr z krku – – –

– – – tú školu, tú som nedokončil, práve pre tú matematiku, urobil som z nej osem semestrov a z deviateho mi ostal iba jeden jediný zápočet, potom už mala nasledovať len štátnica, avšak ten zápočet som nebol schopný urobiť, čosi sa zadrhlo, zaseklo, a v dôsledku nedorobenej matematiky padla i celá bez problémov absolvovaná filozofia; mal som vtedy zvláštne životné obdobie, o pár rokov neskôr by som bol býval schopný naštudovať čokoľvek, lenže v tom čase som to pociťoval inak, žil som v inom svete, inými problémami, bolo pár mesiacov po okupácii, nebolo kedy sadnúť si s Imriškom a pripraviť sa na zápočet – – –

– – – a zaujímavé, ani on ho neurobil, hoci by bol ľahko mohol, ale jeho to neohrozilo, pretože on ten zápočet zašvindľoval, to sa vtedy dalo, študovali sme vlastne na dvoch fakultách a výsledky z tej druhej sme si na našu materskú fakultu nosili sami, tak ako nám ich učitelia zapisovali; on si to trúfol, ja nie, neprišli mu na to, a hoci mu potom dokázali akési podvody a zo školy ho vyrazili, nakoniec ju predsa len dodatočne dorobil a všetko mu uznali; neskôr, už s diplomom vo vrecku, na túto tému s obľubou špekuloval, „ty ma vlastne máš v hrsti,“ blahovoľne mi prezrádzal moje tromfy, „predstav si, že ja raz budem mať nejaké postavenie, budem vo funkcii, a ty na mňa vytiahneš môj sfalšovaný zápočet, ktosi vyhľadá profesora Vrabca, ten pohľadá svoj neomylný zápisník, kde si všetko značí, zistí, že tam o mne nemá nijaký záznam, a všetko praskne,“ možno tušil, že raz mu to niekde praskne, „keby sme sa napríklad my dvaja stali nepriateľmi,“ vtĺkal do mňa svoje projekcie, „mohol by si ma pokojne vydierať“ – – –

– – – to zbavenie sa bola pravdaže iba ilúzia, pretože vždy išlo len o naše (a najmä moje) podmienečné prepustenie, ale bola to ilúzia aj preto, lebo sme si svojím spôsobom prirástli k srdcu, tak to chodí, dokonca som mu bol za svedka na svadbe, zatelefonoval mi doslova hodinu pred sobášom, druhého svedka nemal, poprosil jedného staršieho pána, ktorého splašil na ulici pred národným výborom, nemohol som mu dosť dobre povedať, že nejdem, že svadby neznášam a nijakého pajáca robiť nebudem, vlastne som mu to ani nechcel povedať, nie z kalkulu, ale z takého akéhosi pocitu, o ktorom tak krásne píše Trifonov a iní Rusi vo svojich prózach, kde sú ľudia odkázaní nažívať spolu, aj keď sa trebárs veľmi neznášajú, a toto spolunažívanie medzi nimi vytvorí určité putá, a to veľmi silné, je v tom zvláštny druh bezmocnosti spočívajúcej v absolútne nevyhnutnej odkázanosti jedného na druhého, odkázanosti často situovanej do jedného bytu, pričom prostredníctvom opisu reálnych podmienok spolubývania a spolunažívania sa zobrazuje hlbšia, symbolickejšia vzájomná odkázanosť a nemožnosť úniku, a tým aj nevyhnutnosť nejako v tom žiť, existovať; cez túto natlačenosť, nasardinkovanosť, nútenú blízkosť sa vyjavujú typické situácie, ku ktorým patria vzťahy vytvorené zo súčasnej lásky a nenávisti, ku ktorým patrí nemožnosť činu, vzbury, to sa môže odohrať nanajvýš v romanticko-vzbúreneckej podobe gesta, štylizovaného triku alebo (v sublimovanej podobe) opilstva, a hlavne sa prostredníctvom toho všetkého vyjavuje v tých prózach nemožnosť, nesamozrejmosť tej najobyčajnejšej samozrejmosti, akou je právo odísť a žiť svoj vlastný život, právo na vlastné rozhodovanie, právo na individualitu, pretože tu musí akýkoľvek individualizmus vymiznúť – takže ak sa niekto predsa len odhodlá ku vzbure, k popretiu, k odporu, tak jeho čin (nech by aj spočiatku išlo o drobnosť) časom nadobúda transcendentálnu dimenziu; nemožno sa totiž vzbúriť, vzoprieť len tak, musí to byť v mene niečoho, čím sa vlastne reálna možnosť činu stráca, keďže každý skutočnejší čin by veci aj tak len uškodil – – –

– – – pozorujem, že mám rozlietané myšlienky, a to som sa ešte nikam nedostal, najprv sa však musím zbaviť Imriška, musím ho opustiť, nie v živote, to už mám za sebou, ale tu v tomto texte, vystrnadiť ho, tak ako von Doderer vo Vodopáde bravúrne vyexpedoval svoje dve „ženštiny“, Fínu a Fefku, s gracióznym kopancom, „samozřejmě moderato a s bačkorami, plstěnými bačkorami, holínkami ne“, no aby som tak mohol urobiť, musím sa pri ňom ešte raz pristaviť – – –

– – – pristaviť a prizrieť sa mu, ako stojí vo dverách tohto požičaného bytu v centre mesta v Manderláku, ktorý dočasne obsadil Ilanko, po predchádzajúcej dohode s jeho dočasne vzdialenými obyvateľmi, ako tu stojí v neprípadnom, dávno nenosenom klobúku, v klobúku-vykopávke, aký je už dnes možno znovu v móde, zahľadieť sa naňho, ako sa vlúdil do manderlákovej atmosféry, napriek úpadku ešte naposledy prešpikovanej učenými cudzími slovami o modifikovaných posttotalitných štruktúrach, o reverzibilných pluralitno-participačných autochtónnych procesoch, o dynamických metareguláciách antirepresívnych inputov – jedným slovom, bubliny; ako vplával medzi ne a bez rozpakov sa aj on pustil ich vyfukovať, zapojil sa do diskusie, prichádzajúc vtedy nie z Kodane, nie z Hamburgu, ani z Ameriky či Austrálie, ale z Veľkých Kapušian od učiteľskej katedry – – –

– – – to už mal za sebou Ostravu, kam zdúchol do bane, keď sa prevalili finančné machinácie – vypožičiaval si z pokladnice fakultnej zväzáckej organizácie, ktorej bol tajomníkom, ponúkli sme ho tam preto, lebo na to mal, ale aj v nádeji, že si tak nájde určitú činnosť a bude menej dobiedzať, podstrčili sme ho plénu tak, aby ho zvolilo, čo aj urobilo, až kým Imriško vo funkcii nevyrástol, dokonca na podpredsedu študentskej únie, to už podnikal vo veľkom; keď naňho praskli tie prachy, tak si spočiatku požičiaval aj od nás, zháňali sme preňho peniaze po rodinách, po známych, po milenkách, lenže všetko bolo málo, netušili sme, že jeho operácie majú desaťtisícové rozmery, kde to všetko pomíňal? pýtali sme sa, keď mu na to prišli, a on sa pachtil v Ostrave, aby nahonobil potrebnú sumu, dospeli sme k názoru, že to minul na ženách, usúdili sme a dodatočne vypozorovali, akého granda robil – ale aj pri takomto uvažovaní sme v rámci odkázanosti našli samozrejme príležitosť na sebaobviňovanie, lebo veď ktovie, či to všetko nerobil aj kvôli nám, či sa nepredvádzal preto, že si chcel voľačo kompenzovať, a k tejto jeho potrebe sme prispeli aj my, pretože sme síce pohoreli (teda ja som pohorel) trebárs v matematike, ale inak sme mali úspech, zatiaľ čo jeho, hoci bol celkom bystrý, mnohí stále brali iba ako takého bula z Vyhorelej; my sme po nociach diskutovali u nášho učiteľa gréckej filozofie Dana v jeho pracovni & spálni, kým Imriško sedel v prednej miestnosti, triedil dokumentačné lístky, skromne načúval omrvinkám vášnivých polemík a zvýšených hlasov odvedľa, keď bolo treba, skočil po víno, a len potom bol prípadne (prípadne!) milostivo vpustený a pripustený k diskusiám s ostatnými skvelými filozofickými borcami, s ďalšími debatérmi a dobyvateľmi poznania, od rektora počnúc, cez Dana a jeho kolegov až po nás, rozdrapujúcich sa adeptov kráľovnej vied, čo sa tešili Danovej priazni a z určitého hľadiska boli vlastne na výslní, kým čo on bol sprvoti v tieni – – –

– – – museli sme vyzerať ako namyslení a nadutí, arogantní a odporní, a človek, voči ktorému sa takto správajú, sa ocitne v situácii podobnej ľuďom, čo žijú pod diktatúrami, rovnako ako oni aj on mohol nenávidieť samého seba za to, že tak dlho útrpne vyčkával v tieni, takisto ako tí ľudia z toho citátu spod toho stroja i on mohol seba samého podvedome trestať za to, že bol schopný žiť pod takýmto diktátom, a takým nevedomým sebatrestaním mohli byť hoci aj tie jeho lumpačky, najmä ak v nich navonok vystupoval ako kráľ, ak sa teda naoko javili ako jeho sólo, jeho číslo, jeho výhra, ktorou odčinil a zotrel niekdajšie prehry, niekdajšie série porážok, ktoré mohli byť vymazané iba sériami víťazstiev čiže tisícami korún, ktoré potom musel namáhavo dolovať v Ostrave – – –

– – – do tej Ostravy som mu poslal telegram, ktorým som ho akože pozval na svoju svadbu, bridil som sa sám sebe za to, že som ten telegram nedokázal neposlať, ale starý reflex zapracoval, niežeby som mu chcel zatajiť samotný fakt sobáša, ale zas ako hosťa na svadbe som si ho neželal, neželal som si totiž nikoho, to sa však nedalo len tak mirnix-dirnix oznámiť a súčasne nepozvať, takže som ho tým telegramom aj pozval, akurát že som ho vypravil dostatočne neskoro, aby na tú svadbu nemohol prísť, aby sa na ňu z technických príčin nemohol fyzicky dostaviť, a zároveň som ho odoslal dostatočne načas, aby to mohlo vyzerať tak, že som ho skutočne mienil pozvať, nebolo jednoduché to takto zaonačiť, dlho som študoval vlakový poriadok, až som presne našiel tú potrebnú medzeru – – –

– – – Imriško mi poslal nesmierne dojímavý list, výkrik osamelosti, čo je vďačná za to, že si na ňu niekto niekde spomenul, hoci i v tom liste nahlas váhal, či má telegramu uveriť, či to nie je zas len nejaký Išenkov fór, „pre istotu pochybujem, veď všeličo sa od nás troch dá očakávať“, v tomto sa asi nemýlil, i keď v trochu inom zmysle, Išenko a ja sme zvykli vymýšľať parádne recesie, lenže on, ktorý k tomu nemal vzťah, nebol tak uštrikovaný, bol akýsi ťarbavý, on sa nakoniec zmohol na grandiózne akcie, ktorými nás všetkých pretromfol, a keď aj tie peniaze napokon splatil, stále chcel nejako prekabátiť svet: raz prišiel z Ostravy na dovolenku a informoval nás, že tam podáva Športku a Sazku za pomoci počítača, dokonca na tých komputerových rozpisoch vraj zarobil peknú kôpku peňazí, no a nedlho predtým, kým sa vyparil (pretože on sa – nie je to do popuku? – on sa napokon vyparil do Argentíny), krátko pred odchodom prišiel s obrovským miliónovým projektom, chce to len prvých šesť ľudí, vysvetľoval nám, treba zohnať šesť počiatočných adries a rozoslať štandardné listy typu „pošli päť korún na tú a tú adresu a daj adresy ďalších šiestich atak ďalej“, známa bláznivá hra, na ktorej sa však, ako si to presne vypočítal, dá zarobiť bez nejakých sto tisíc celý milión, ak sa všetko dobre pripraví a rozbehne – – –

– – – ale ten list, gratulácia k mojej svadbe, bol miestami jeden z najžičlivejších listov, aké som kedy dostal, ani som si ho nezaslúžil, veď on ani nevedel, koho si beriem (telegram o tom nič nehovoril), hoci moju vtedajšiu nastávajúcu poznal, dosť na tom, v liste sa o nej nezmieňoval, mohlo ma vtedy trknúť, aha, tak ja som s ňou akože chodil, a on nič? on nepostrehol, že to smeruje k sobášu? možno som s ňou naozaj chodil iba akože, vlastne až oveľa neskôr som ju začal bezmocne milovať a zároveň sa tým trápiť, až potom, keď sme boli po trifonovsky odkázaní žiť spolu; avšak vtedy pred sobášom som ja nijaké „akože“ nechcel počúvať, a keď už som sa pod tlakom okolností rozhodol, bol som ochotný počuť a čítať iba hlasy žičlivé, Išenko to na mne hneď vybadal, neomylne vycítil môj prirýchly únik z komunity, ale šetril ma, a keď som mu raz podvečer prišie1 do redakcie oznámiť, v tmavom obleku a absurdnej kravate, že sa teda žením a práve som bol popýtať o ruku, oznamoval som mu to ako Janko Kráľ Štúrovi, iba sa na mňa priateľsky usmial, hoci sám bol ohúrený a dobre videl, ako ťažko a neprirodzene mi to všetko lezie z úst, a tak sa tváril podporne a žičlivo, to som ja potreboval, a túto podmienku spĺňal aj Imriškov list, ktorý bol navyše ešte aj vyznaním chlapskej lásky, priateľstva, vzťahu, posolstvom vysielaným z úžasnej diaľky, posolstvom možno patetickým, možno trochu bolestínskym, trochu nesúvislým, posolstvom plným napätia, rozpakov a „čudného šťastia“, ako písal – – –

– – – Imriško v klobúku, ktorý sa vlúdil nielen do Manderláku na náš seminár, ale prepašoval sa mi aj sem, vkĺzol do môjho prežívania času a priestoru, hoci som sa ním ani nechcel zaoberať, jednoducho mi naskočila predstava, ja som sa do nej zaplietol, a potom som ju musel na ďalších stránkach rozmotávať, ja si totiž nemôžem vyberať, neviem prečo, ale je to tak, moje prežívanie priestoru a času nie je celkom ľubovoľné, nedokážem sa napríklad preniesť za Murom na Papuu-Novú Guineu, kde sa venoval antropológii, nevedel by som vyputovať za Imriškom do Argentíny ani za Ašinkom do Ameriky, nedarí sa mi nahliadnuť do istého penziónu v Mníchove, kde svojho času Uťuško dumal o tom, ako sa zariadi ďalej, až sa rozhodol dokonale sa naučiť po nemecky, dokonale splynúť s Nemcami, a tým vlastne nás dokonale pochovať a pre nás dokonale umrieť; a už vonkoncom nie som schopný preniknúť k Petrovi H. a pobudnúť s ním vo chvíli, keď hútal o Veľkej Neznámej, tobôž nie tam, kde sa s ňou začal zoznamovať – – –

– – – ale ja nesmiem byť priveľmi prieberčivý, musím brať, čo mi prichádza a veriť, že tento text koniec koncov nájde svoju niť, že mozaika sa postupne zloží, ako to býva v každom rozprávaní, ktoré za niečo stojí, a ja by som chcel, aby toto moje rozprávanie za niečo stálo, pretože by to mohla byť aj správa pre moje deti, správa o určitých pocitoch, o určitých stavoch, o určitých ľuďoch, ibaže len čo som si k nej sadol, vzápätí sa mi mozog utrhol z reťaze, ušiel od plánovaného chladného rozvažovania, od chystaného pokojného rozpomínania, od zamýšľaného ľúbezného vymaľúvania obrázkov z minulosti, ušiel a volal „poď za mnou!“, a tak som sa za ním vydal v nádeji, že mi niečo ukáže, niekam ma zavedie, vybral som sa za ním a naháňal ho po celý doterajší čas, po celú dobu trvania tohto textu, lenže teraz, keď mám pocit, že som ho dobehol, tak sa ho bojím nasmerovať, bojím sa mu nariadiť, aby sa sústredil, bojím sa mu prikázať, aby sa napol jedným jediným smerom, som akosi rád, že som ho dostihol, verím mu, že ma nenechá v štichu a pomôže mi zostaviť túto správu, ktorá je zatiaľ iba textom – – –

– – – textom, ktorý sa v tejto chvíli pohybuje skôr v priestore ako v čase, ktorý sa v tomto momente stáva tlkotajúcim prekladiskom, rušným železničným uzlom, vriacim kotlom, vírivým bubnom, centrálnym rachotom, dočasným ústredným zhromaždiskom, zaplneným nástupišťom, stromom obsypaným vtáctvom, hlučným školským dvorom, morským prístavom; dorazili sme do tohto priestoru s našimi dvoma-troma motívikmi, dvoma-troma dejovými líniami, nitkami, koľajami, bystrinami, a teraz vidíme, že sme sa preplavili partitúrou do orchestra, ktorý nás zakrátko pohltí, zapojí a prehluší a čochvíľa nás znovu pošle samých preč (lenže kam? a kým/čím vtedy budeme? my nitôčky, koľajôčky, bystrinky?...) a počujeme, ako sa v prekladisku o dušu prekladá, v železničnom uzli frndžia vagóny sem a tam, v kotle všetko kypí, klokoce, bubny víria a rachotia, zhromaždisko s nástupišťom hučia, brbotajú, bzučia, košatý rozložitý strom sa otriasa, prehýba, čviriká, školský dvor šteboce, džavoce, rapoce a prístav šumí, šumí, šumí – – –

– – – festival mechaniky, orgie pohybu a presunu, slávnosti zvukov, tónov, rytmov: vír a var, ruch a buch, šum a kyp, tresk a plesk, cvrnk a frndž, vrk a škrk, prask a ramps, mem a brb, kêêê a kššš, vŕŕŕ a tĺĺĺ, fííí a kvííí, uááá a oééé, bala-trala, lala-lala, la, la, la, tik a tak, tik a tak, tik-tak, tik-tak – – –

– – – takto ma text z priestoru vracia späť do času a pripomína mi, aby som si spomenul na svoju pamäť, pretože iba vďaka času a pamäti možno vôbec zostaviť akúkoľvek správu o minulosti; ibaže pamäť skresľuje, pamäť je zradná, pamäť si vyberá a popiera, preto každý návrat späť je predovšetkým pravdou danej pamäti, a nie pravdou ako takou, a toto platí a bude platiť i pre moje rozprávanie, v ktorom je a bude všeličo skreslené, vynechané, pomýlené – a teraz sa neubránim pokušeniu odcitovať pasáž o pamäti z textu, ktorý raz azda dokončím – „pamäť je nevyspytateľná, vie byť láskavá i zlá, presná i nespoľahlivá, má nenapodobiteľnú schopnosť ozvať sa vtedy, keď s ňou človek najmenej ráta. Pamäť nás má v hrsti ako detskú hračku; keď sa jej zachce, utratí nás do večného zabudnutia, keď si zmyslí inak, vykúzli pred nami obrazy, o ktorých sme ani netušili, že môžu ostať nezabudnuté. Pamäť si nás pamätá, ukladá do svojej databanky naše skutky, myšlienky, činy a túžby a siahne do nej, keď si sama spomenie“ – – –

– – – mimochodom, opäť raz mimochodom, ľudské potreby a spôsoby ich uspokojovania sa zvyčajne nestretávajú, sú napríklad ratolesti, ktoré by v istom období svojho života dali neviem čo za to, keby o svojich rodičoch vedeli viac, než im osud dožičil, trápia sa nad tým, že ich predok nič po sebe nezanechal; aký to bol charakter? pýtajú sa, čo ho formovalo, čím žil a ako sa s tým všetkým vyrovnal? a čo mám v sebe z neho? kým vlastne bol tento môj trochu záhadný predchodca, čo mi daroval život, kto tajne miloval túto bytosť, z krvi ktorej pochádzam, a kto jej vyznal lásku, a či si tiež písal denník a čo bolo v ňom – sú také deti, ktoré by v istej chvíli, možno vo chvíli krízy, zápasu, žiaľu potrebovali vedieť viac; a sú zas iné, ktoré po ničom takom netúžia, ani len si nevedia predstaviť, načo by im to bolo, pod pojmom rodičia si predstavujú bezpečie, a to sa našťastie vôbec nemusí prezentovať písomne ani verbálne, bezpečie je teplá ruka, bezpečie je útulný kút, bezpečie je stokorunáčka v krajnej núdzi; často sa, žiaľ, ani jedným, ani druhým, ani tretím a ďalším deťom nedostáva práve toho, čo by chceli – – –

– – – musím sa priznať, že ani presne neviem, čo vlastne najviac potrebujú a budú potrebovať odo mňa moje deti vo svojom, ako už tuším, dlhom dospievaní, hoci by som bol rád, keby som to vedel a keby som navyše bol schopný im to odovzdať, trápi ma to, ale je to asi priveľký luxus, nakoľko rodného otca zvyknú vystriedať iní, noví „otcovia“, iní zasväcovatelia, o všetkom sa môžem len teoreticky dohadovať, neviem to však prakticky uskutočniť, a tak robím len to, čo mi velí vlastný pud a cit, odkladám pre ne knihy a skúšam zosmoliť pár riadkov o tom, čo bolo – – –

– – – nakoniec, možnože tie deti, to je iba moja vlastná racionalizácia tohto počinu, to jest tohto spisovania, ja si to vlastne ujasňujem sám pre seba, pociťujem nutnosť s čímsi sa podeliť a ako liek na svoju úzkosť súvisiacu s tou nutnosťou som si primyslel posolstvo pre nasledovníkov, „história nás nemôže ničomu naučiť,“ hovorí jeden z hrdinov Güntera Grassa, „je to všetko absurdné, ako v lotérii: všade samé nepokryté účty, zamaskované porážky a detinské pokusy dodatočne vyhrať prehraté bitky“ – – –

– – – tak či tak je tu rozpor: mne sa to síce vidí nespravodlivé, alebo lepšie: nepochopiteľné, že by moje deti nemali mať predstavu o ľuďoch a udalostiach okolo mňa (a mrzí ma, že ja som takýto úplnejší obraz o ľuďoch a udalostiach okolo môjho otca nezískal), avšak zároveň tuším, že takéto poskytovanie poznania je školometské a knižné, pretože je to iba poznanie sprostredkované, je to poznanie bez skúsenosti, aká sa s ním spája – inými slovami, takýmto spôsobom servírované poznanie by malo byť iba čímsi navyše, akýmsi zákuskom navrch, lebo veď udalosti, čo ma utvárali, a ľudia, s ktorými som sa stretol a ktorí na mne zanechali stopu, by mali byť zo mňa cítiť, mali by vyžarovať z môjho správania, z môjho dneška; toto je, ako keď kuchár niečo navarí, ponúka hostí a ktosi iný zaňho vysvetľuje, viete, on bol v učení u toho a toho majstra, pričom z toho jedla na to zákazník sám veru nepríde – – –

– – – možno som trochu podľahol panike, keď som videl, ako niektorí moji generační vrstovníci zatajujú deťom svoju minulosť, možno sa vo mne prebudilo ochranárske svedomie a zmocnila sa ma zlá predtucha, že by minulosť, či presnejšie určitá spomienka na minulosť mohla vyhynúť ako druh – – –

– – – čert to ber, aj tak budú musieť všetci synovia i všetky dcéry cez všetko prejsť sami, budú si to musieť vyskúšať, sami budú hľadať, ako nasýtiť svoj hlad po viere, sami budú zápasiť raz s pocitom absolútnej jedinečnosti, raz zasa s pocitom úplného zatratenia, sami vznesú na seba i na svoje okolie totálne požiadavky a zažijú na ne reakcie, sami sa budú boriť s konštruktívnymi i deštruktívnymi popudmi svojej mladistvej energie, ktoré vedú k dichotómii všetko alebo nič, sami zakúsia mrazivú osamotenosť v nechápajúcom, nevľúdnom svete – jednoducho, iba oni sami sa budú musieť pretrpieť cez hlavnú krízu dospievania, ktorú Ericson vymedzil ako krízu identity, ohrozovanú pýchou i zúfalstvom, dezintegráciou i negatívnym sebaurčením, krízu, ktorú inak prežívajú tí, čo sa počas nej „druhý raz narodia“ (vtedy hľadanie novej identity môže v rámci predĺženého dospievania trvať roky) a inak tí, ktorých mladosť je mladosťou Jamesových „raz už narodených“, tí, pre ktorých môže byť toto obdobie „tým najbujnejším, najbezstarostnejším, najsebaistejším a zároveň najmenej sebeckým, produktívnym životným štádiom“ – – –

– – – jedni, tí hľadajúci, môžu byť ohrození kŕčmi melanchólie, bezmocnosti, regresie; iní môžu byť dopletení z toho, ako dlho to celé trvá; ďalších, ktorí sa už našli a zakotvili, nič im netreba sprostredkovať a možno s nimi hodiny mlčať, môže ovaliť nečakaná spúšť – a tých šťastných chlapcov a šťastné dievčatá spomedzi nich môže prekvapiť vlastná dospelosť – – –

– – – ale možno chcem toto všetko pretlmočiť hlavne preto, lebo som sa načas identifikoval s jednou postavou z jednej svojej zatiaľ ešte nenapísanej poviedky (takých je, žiaľ, väčšina, ale zaujímavé je, že ich mám radšej ako hotové útvary, tuším sú mi milšie nápady & námety & zárodky, to jest veci ešte neurčené, nevyhranené, nevykryštalizované, ktoré ešte nežijú vlastným životom a sú mi načisto oddané, sú odkázané výlučne na mňa; toto je momentálne objav pre mňa, objav toho rozmeru vo mne, ktorý by chcel, aby malé deti navždy ostávali malými závislými deťmi) a táto postava z poviedky, táto bytosť, tento človek si jedného pekného dňa niečo uvedomí, celkom pokojne a pokorne, s jasnou a čírou mysľou, bez pátosu a sentimentu; tomuto človeku niečo svitne, niečo ho osvieti a on prehliadne – iluminácia, zjavenie, satori – – –

– – – ten človek pochopí, že už nikdy nebude slobodný, nie vnútorne, sám zo seba, zo svojich hlbín, o to sa môže usilovať po celý život – ale zvonka, z hľadiska vonkajších daností a okolností; „konec této bídy bude pro naše vnuky, pane Havlíčku... proto hleďte provdati dceru svou, abyste měl vnuky, abyste před sebou měl lidi, jimž bude opět dána do vínku svoboda“, tak písali Havlíčkovi-Borovskému do jeho c.& k. vládou financovaného, materiálne slušného, duchovne však ubíjajúceho vyhnanstva v Brixene, a hoci náš človek o takomto liste nikdy nechyroval, dôjde mu, že čo do slobody sa veľmi nelíši od tohto českého exulanta, s jeho slobodou je to vlastne podobne, ako to bolo s väčšinou slobôd väčšiny obyvateľov väčšiny tohto územia počas väčšej časti jeho dejín, alebo lepšie jeho minulosti, územie nemá dejiny, tak ako ľud nemá dejiny, má iba minulosť – a tento človek prijme novopochopenú fakticitu s akýmsi vnútorným porozumením, prijme ju ako svoj údel, dokonca možno s tichou radosťou; stane sa mu to krátko pred Vianocami, ktosi im vykradne povalu, a náš hrdina zistí, že zlodej z nepochopiteľných príčin odniesol iba zopár ošúchaných vianočných ozdôb, dávno nepoužívaných zaprášených gúľ, hoci mohol zobrať trebárs bicykel, a pri tej príležitosti nájde na povale v papundeklovej škatuli staré noviny, články a výstrižky spred desiatich, pätnástich, dvadsiatich rokov, a ako ich číta, ako nimi listuje, tak rovno tam, na povale, ho osvieti; a on sa poteší z odhalenia rúška tajomstva, je to druh víťaziacej rezignácie pripomínajúcej obrátenie bezverca na vieru, pričom ústredným motívom tohto náboženstva sa mu paradoxne stane sloboda, tá sloboda, o ktorej už teraz vie, že on sám sa jej nikdy nedožije, pochopí, že sa jej nedožili ani celé generácie pred ním, pochopí to, hoci fakty ani dobre nepozná, avšak možno, možno sa jej raz dožije jeho syn alebo vnuk, to sa zatiaľ ešte nevie, a aby tomuto synovi alebo vnukovi mal vôbec kto hodnotu slobody, zážitok slobody, psychickú skúsenosť slobody sprostredkovať, tak náš človek sa vďaka svojej konverzii rozhodne, že sa nedopustí istého drobného svinstva, ktoré sa práve malo odohrať a už si preň aj našiel zdôvodnenie, totiž niežeby to on sám chcel, ale bol k tomu dotlačený, už mu to ani ako svinstvo nepripadalo: išlo len o malý ústupok moci, nad ktorým by sa on sám predtým a drvivá väčšina jeho kolegov ani teraz vôbec nezamýšľali, neváhali by, pretože by im to nepripadalo nečestné, ale iba normálne, taká bežná drobnosť, šťuknutie gombíkom, cvaknutie kolieska v dobre zabehanom mechanizme preventívneho prispôsobovania sa – a on, ten človek, on to neurobí – – –

– – – prinajmenšom sa rozhodne, že to nespraví, a týmto jeho odhodlaním by sa poviedka predbežne mohla aj končiť, hoci by možno bolo zaujímavé opísať práve tú nasledujúcu realitu, ktorá toho človeka pochopiteľne bude chcieť zomlieť, bude sa usilovať vyviesť ho z miery, z presvedčenia, spochybniť a sproblematizovať jeho istotu o tom, čo je vlastne lepšie a prospešnejšie, čo je etickejšie a užitočnejšie, čím komu škodí, čo je póza a čo je pravá statočnosť – no ja som sa zatiaľ identifikoval iba s jeho pochopením, rozhodnutím a odhodlaním, nie s realizáciou, a práve takáto identifikácia, takéto stotožnenie súvisí s pokusom sledovať odtlačky dávno zašliapaných stôp – – –

– – – stôp a bytostí z iného času a priestoru, z iných súradníc, nie je to ľahká úloha, pretože zakaždým, keď sa do nej pustím, keď sa jej chcem takrečeno so všetkou vervou venovať, zavedie ma poletujúca myseľ dakde inde, ale to bude asi v poriadku, takže sa iba prizerám, ako sa teraz za strácajúcim sa Imrom vynára Dano, náš starogrécky mág, ktorý nás častoval domácou údenou slaninou, chlebom z univerzitnej menzy a bielym vínom, bože, koľkokrát som si už zmyslel: keby som sa tam tak mohol vrátiť, aspoň nahliadnuť, nakuknúť naňho, ako leží na gauči, „nahliadnuť do božského sveta, nakuknúť do absolútna“, tak nejako to kedysi stálo v mojich poznámkach z Danových prednášok, „v tom tkvie princíp európskeho, kresťanského mystika, tam je jeho potencia, jeho mohutnosť a tam sú aj jeho hranice“, dnes by som ich už po sebe sotva prečítal, a tak si musím domýšľať a možnože aj vymýšľať, „nahliadnuť do toho, čo je Nekonečnom, čo je Všehomírom, čo je Všemohúcnom, nahliadnuť do dielne Božej, to znamená zažiť kontakt, dotyk, ovanutie Božským, zacítiť Božský dych a dosť – zatiaľ čo mystik orientálny, ten nechce iba nahliadnuť, tomu to nestačí, ten sa usiluje o splynutie, zlúčenie, stotožnenie sa, on chce byť sám súčasťou Boha, alebo ak nie Boha, tak súčasťou Všehomíra, Všesveta, Vesmíru, Jednoty, súčasťou Jedného“, a tak i ja sa primerane mojim možnostiam a schopnostiam pridržiavam európskej tradície, ako nám ju pripomínal Peter H., a snažím sa v európskom duchu poodkryť dvere a nazrieť dnu, viem, že to nesmie trvať pridlho, lebo inak sa zázrak zruší, zjavenie sa rozplynie, a preto chcem len sa tak mrknúť a hneď preč, akoby môj mozog uzavrel s časom a priestorom dohodu, a ja ju nesmiem porušiť, prestúpiť, prekročiť medze, a ani to neurobím, bude to naozaj len skok a kuk – – –

– – – skok a kuk, a je tu Dano, v neveľkej pracovni-spálni-obývačke-kutici na štvrtom poschodí, v zadnej zastrčenej izbe, kam sa vchádzalo cez inú miestnosť, v izbe s oknami na ulicu, v ktorých sa vždy dlho do noci svietilo, stačilo iba hocikedy zdola zapískať alebo zakričať, okrem Dana sídlil v tomto dvojizbí akademik a neskôr kratulinký čas i nanovo prijatý a vzápätí znovuvyhodený profesor, dve výrazné osobnosti, dve historické mená, dvaja potomkovia vynikajúcich slovenských rodov, obaja vyhranené, nesporne ojedinelé postavy slovenskej filozofie a kultúry, absolútne odlišné svojimi názormi, vývojom, postojmi, osobným prejavom i celkovým svojím pôsobením na univerzite i na katedre filozofie, ktorú čoskoro po Auguste prekrstili na katedru marxisticko-leninskej filozofie, v podstate aj predtým bola takou, ibaže sa tak priamo nenazývala – v tých rokoch bolo všetko trošičku zahmlenejšie, diskrétnejšie, jednalo sa v rukavičkách, a mnohí, čo v tých časoch vyrastali a dospievali, mohli načas podľahnúť klamnému dojmu, že táto decentná nevtieravosť je čímsi viac ako noblesným demokratickým pláštikom zakrývajúcim skutočnú zubatú povahu vecí; nebola, pravda sama, tá katedra, všeličo vtedy vzbudzovalo podobný dojem, dojem reformy a pokusu, dojem obrody a tolerancie, dojem kvality a odbornosti, dojem akademickej pôdy a akademickej atmosféry, dojem, ktorý na našej katedre celým svojím vystupovaním akoby kodifikoval, petrifikoval a garantoval sám akademik; akademický dojem, taký vítaný pre poznanie hľadajúcich, náramne etizujúcich a spakruky etiketujúcich mládencov, umravnených v zmysle morálky politickej, nie však puritánskych v iných ohľadoch – – –

– – – katedru síce aj vtedy viedol neotrasiteľný Leon, ktorý si po celé generácie študentov obnovoval povesť chýrečného rytiera a presláveného harcovníka, vždy pripraveného vrhnúť sa na najnovšiu zhora určenú úchylku – lenže v tom čase to akosi nebolo v móde, a tak Veľký Náčelník v križiackych ťaženiach proti všetkým možným -izmom stál trpezlivo v pozadí, čakajúc na svoju ďalšiu príležitosť (vedel, že príde – práve preto bol večným šéfom katedry); neskôr nám ktosi porozprával, akú mal tento Leon vlastne smolu: hoci sa tak usilovne angažoval vo veľkých výpravách, keď potom chcel o nich podať správu, čiže vydať Veľdielo, ktoré by sa dalo voľne nazvať podľa Jiráska Proti všem (to jest proti revizionizmom všetkého druhu), nanešťastie preňho si zakaždým zvolil nevhodné termíny – vždy mu do toho prišiel nejaký zjazd, nejaká zmena línie, nejaká dohoda s niekdajšími krvavými psami a podobnými protivníkmi, nuž dlho ostávalo iba pri kampani v tlači a v článkoch (možno aj preto boli také jedovaté) – na istý čas sa dokonca radšej odpratal k dederónom, do jednej z posledných vtedajších spoľahlivých bášt scholastického umenia a v Štúrových šľapajach pobudol nejaký ten rôčik v Halle; z anamnézy tohto človeka a jemu podobných sme pochopili, že nemalú časť najnovších dejín slovenskej filozofie tvoria vlastne dejiny udávania, a keby dokumenty týchto dejín boli k dispozícii, dala by sa z nich zostaviť nielen čítanka, nielen príručka, ale rovno samotná učebnica, z ktorej by sa záujemca za predpokladu kompletnosti udaní a prípadných obhajob napadnutých dozvedel o vývoji slovenskej filozofie takmer všetko (vari až na niektoré neudané spisy dvojakého druhu: jedny neboli oznámené preto, lebo im udavači pri všetkej snahe nerozumeli, a tak nebolo jasné, čo vlastne treba udať, videli sa im byť relatívne neškodné; druhé neboli nahlásené predovšetkým preto, že neboli vyfízlované, čiže nepadli udavačom do rúk); avšak Leonov trón, akokoľvek pevne na ňom sedel, nebol pre nás vtedy trónom, ktorý by vzbudzoval hrôzu a strach, rozsieval plač a žiaľ – bol to skôr stolec s nahým, dosť úbohým, ustavične požmurkávajúcim kráľom, ktorý sa nám videl byť natoľko nudný a nezáživný, natoľko nezaujímavý a jednodimenziálny, že nám ani nestál za to, aby sme na to špeciálne upozorňovali, pre nás bolo hlavné, že nás bezprostredne neohrozoval, hoci prirodzene všetko registroval (a spoľahlivo, ako sa neskôr ukázalo) – – –

– – – dosť na tom, lákali nás iní ľudia a iné horizonty, ktorí a ktoré často nemali nič alebo len veľmi málo spoločné s oficiálnym učivom, tomu sme sa však ani veľmi nemuseli venovať, pretože nejedni Leonovi podriadení a kolegovia sa na rozdiel od neho hanbili za svoje dogmatické vývrtky, nemuselo ani ísť o krkolomné výčiny, mohli byť len drobné excesíky, také akoby pijanské výstrelky, špunty čias mladosti-pochabosti, keď sa všeobecne strieľa do vzduchu a vedľa, a nejeden z nich si bol takto vystrelil: vedľa, jeden len tak, druhý do steny, ďalší do človeka, a stačilo to len nahodiť, pripomenúť drobnou frčkou, obrátiť reč týmto smerom, zvrátiť smer debaty na uplynulé obdobie a naši učitelia a skúšajúci, naši docenti a asistenti poväčšine klopili oči a uši sa im červenali ako zvedeným a oklamaným pannám, čo sa pozabudli s vojačikom v uniforme z päťdesiatych rokov, takže kto na tento trik prišiel, mal v sebe dosť bezočivosti a nechcelo sa mu študovať, osvojil si niekoľko všeobecných protidogmatických téz a prípadne tiež zopár myšlienok predstaviteľov modernejších smerov – – –

– – – ale čo myšlienok, stačil len taký odvar, výcuc informácií z tretej ruky odpočutých počas tanečnej zábavy na internátnom hajzli z úst ktorýchsi frcnutých bohémov, čo pohŕdali smiešnym poskakovaním na dlážke, ostentatívne netancovali a ešte ostentatívnejšie popíjali a debatovali; stačilo, ak niekto vedel tieto navýsosť kusé vedomosti vhodne naservírovať a zabaliť do správnych postojov a donútiť skúšajúceho, aby známkoval hlavne postoje a nie znalosti, čo pri troche suverenity nebolo až také ťažké; niekedy už len samotné mená tých modernejších mysliteľov, názvy tých dovtedy tabuizovaných filozofií pôsobili na učiteľa ako krotiteľove slová na divú zver, a jeho rozpaky navidomoči prerastali do pocitov trápnosti, keď človek-študent pridal k týmto menám omrvinku, ktorá vzbudzovala zdanie dobrej informovanosti – „ja som čítal tú vašu štúdiu o XYZ, len som sa vás chcel opýtať: ako ste to vlastne mysleli s tou jeho nedostatočnou triednosťou? – – –

– – – jaj, to sa študovalo, keď sa páni učitelia červenali za svoje priveľmi červené hriechy, a keby niekto túto okolnosť historicky bližšie preskúmal, pravdepodobne by zistil, že z retrospektívy posledných desaťročí je to okolnosť takpovediac štrukturálneho charakteru, čiže taká, čo platí v každej modifikácii systému: najprv je vždy nejaké obdobie, určitá časť súčasníkov sa ním nechá obalamutiť, zviesť, podľahne mu, no a potom musí za svoju slabosť pykať, z čoho potom určitá časť následníkov môže šikovne ťažiť – a tejto prečudesnej entropii sa potom hovorí „dejiny filozofie“, hoci v skutočnosti sú to z historického hľadiska „lekcie z diskontinuity“, z matematického pohľadu „nespojité funkcie“ a z morálneho nadhľadu „antropologické zauchá“ – – –

– – – Dano sa nehanbil, veď sa dokopy nemal za čo, mal šťastie, jeho doménou boli Gréci a nie diamat či hismat, ako sme volali predmety dialektický a historický materializmus, navyše nám tých Grékov podával takým fascinujúcim spôsobom, že by sme boli radi prehliadli i nejaké väčšie faux-pas, nieto ešte drobné prehrešky; náš špecialista na citácie a pramene naňho nič nenachádzal – – –

– – – takýmto špecialistom najmä na literátov sa stal Ucinko, s rozkošou vyhrabával z archívov slová, na ktoré ich autori už dávno zabudli alebo ich potlačili a vytesnili z pamäti, Ucinko takéto žartíky vystrájal najradšej momentálnym progresivistom, no neobišiel ani skalných, „neúnavne brbtajúcich permanentných vykladačov viery“; mal na to gebír, patent na paradoxy, vycibrený zmysel pre všetko fraškovité a groteskné, ktorý si pestoval jednak sám, jednak mu ho prihrávali udalosti – napríklad iba jemu sa mohlo prihodiť to, čo sa nedá vymyslieť, iba jeho mohla správa o určitej udalosti istého neskorého augustového dňa roku 1968 zastihnúť v budove múzea Karola Marxa v západonemeckom Trevíri, kde sa kedysi prorok oslobodenia človeka narodil: ktosi tam odrazu pustil tranzistor, z ktorého sa okolo exponátov začali ovíjať najnovšie správy, a zatiaľ čo Ucinkove oči hľadeli na dokumenty o víziách ríše slobody a vedeckého socializmu, jeho uši počúvali kanonádu z ríše reálneho socializmu – – –

– – – „starý,“ žiaril Ucinko zakaždým, keď niečo vysnoril, „pozri, starý, daj toto starému, nech to pošle starému a ukáže starému, o tom starý určite netušil“, a všetci starí vychutnávali jeho frčky zábudlivcom; no akokoľvek sa Ucinko nimi kochal a vďaka nevšednému čuchu snoriča každý trapas s obľubou doviedol do krajnosti, len čo na to bola príležitosť – predsa len nešlo iba o humoresky, o paškvily; jeho archívne úlovky neboli iba zábavným čítaním, bolo to i smutné štúdium, síce nie nezáživné, ale trpké a horké, a každý iný by mal čo robiť, aby sa donútil prehrýzť toľkými výplodmi vytlačenými na papieri, ktorý znesie všetko, dokonca aj sám Ucinko to dakedy ťažko znášal, pretože ho nepoháňal iba výsmešný úškľabok, nehľadal dôkazy na utvrdzovanie sa v cynizme, naopak, v pozadí tohto stopovania čnelo hlboké mravné zúfalstvo, snaha vyjsť z bezmocnosti, nájsť orientáciu; „duch žízni po svetle, chce mať istoty...“ znovu sa mi ozýva Krasko, „och vieru, akúkoľvek vieru...“ – – –

– – – a v súzvuku s ním písal Ucinko o svojich mukách a svojej túžbe vo svojom vyznaní Dominikovi: „v dobách najťažších, keď atmosféra sa stávala takmer nedýchateľnou, keď my, zúfalí a nešťastní zo sveta potemkinovských dedín, v ktorom sme sa tak beznádejne tackali, sme sa už poddávali marazmatickému šialenstvu, boli ste tu stále ešte Vy... dvíhali ste nás na duchu, vracali ste našim sklamaným, unaveným zmyslom schopnosť rozlišovať, zvažovať... v trpkosti, ktorá obklopovala a rozožierala naše vnútro, v priveľmi prudkom procese demystifikácie, rúcania ideálov, bôžikov a autorít... rozhorúčení, dožerava rozpálení hltali sme riadok za riadkom... sťaby vtáčatá viseli sme vám na perách... bolo to ako ópium...“ – – –

– – – špecialista na poklesky filozofov nebol špeciálne určený, ani sa sám od seba nikto taký neustanovil, napokon nebolo to potrebné, k dokumentom minulosti sme mali ľahký prístup, pravidelne sme obsadzovali miesta knihovníkov katedry a pomocných vedeckých síl za dve stovky mesačne, a práve tá predná miestnosť z týchto dvoch, kam teraz vchádzam, patrila okrem akademika a profesora sčasti aj knižnici katedry obhospodarovanej príslušnou pomocnou vedeckou silou; knihovnícke miesta znamenali určitý status, napájaný a živený univerzitno-akademicko-katedrovou tradíciou, veď knihovníkmi boli aj akademik a profesor, každý z nich strávil uprostred kníh kusisko života, prešli im cez ruky desaťtisíce zväzkov univerzitnej knižnice, keby sa to zrátalo, tak spolu tam pobudli vyše tridsať rokov, každý čosi vyše pätnásť, v zvláštnej kontinuite: akademik v knižnici okrem iného prežil Slovenský štát, profesor zas kolektivizáciu a procesy, knihovníčili od začiatku rokov tridsiatych do konca rokov šesťdesiatych, až kým ich nevystriedali iní filozofi a iní knihovníci, pretože nejeden tunajší režim odvoláva učené hlavy zo škôl, katedier a ústavov a povoláva ich do skladov, regálov a katalógov, kde by sa už konečne mohli a mali poučiť, že učené hlavy sa nemajú čo rozdrapovať, inak sa ocitnú v knižnici, pokiaľ ich nevyhodia aj odtiaľ, pokiaľ ich vôbec neodvelia preč od kníh, od šedivej teórie pod zelený strom života – – –

– – – na jednom z knihovníckych miest vysedúval ako systemizovaná pomocná vedecká sila Imriško, ktorý už v tomto texte svoje systemizované miesto stratil a ktorého teraz odprevadíme jedným nepekným výčinom, knihovníkov nehodným, nedôstojným výstrelkom, keď sa mu ktosi po celonočnej pitke prepytujem vyšťal do katalógov, v ktorých sa ustavične prehŕňal; doslova tak, fuj, vymočil sa tam, už ani neviem, či nestihol dobehnúť, alebo to bolo z čírej opitosti, Boh stresci pijanov, alebo či to nebodaj mala byť pomsta Imriškovi za to, že nedlho predtým zasa raz uplatnil matematický diktát; tou pitkou sme vlastne ukončili semester a začali prázdniny, tentoraz dvojtýždňovým okružným putovaním po vysokoškolských brigádach; slovo „brigáda“ nám vtedy pripadalo také samozrejmé, ako bol neskôr bežný výraz „letná aktivita“ – pre nás to bola predovšetkým akcia: aspoň sa niečo deje a človek sa pobaví – – –

– – – raz nám tak Ilanko skoro prekazil zábavu, pretože hanebne zaspal uprostred dôležitého vyjednávania na okresnom štábe brigád, kde sme na miestnych funkcionárov zväzu mládeže práve podnikali nájazd, boli sme v najlepšom, náš nátlak vrcholil a všetko vyzeralo veľmi nádejne (hrali sme falošnú hru: keďže sme sa všade chceli dobre najesť, dobre vyspať a dobre sa zabaviť, potrebovali sme na to placet, bumážku, papier, to jest poverenie, podľa ktorého sme vlastne mali byť študijnou skupinou z centra zaoberajúcou sa komparáciou jednotlivých brigád u nás a v zahraničí) – keď tu zrazu začal Ilanko, nenápadne nami poodsunutý do jedného z kresiel v úzadí, nehorázne chrápať, čím vážne ohrozil našu reputáciu zapálených a angažovaných výskumníkov – – –

– – – Ilanko mal za sebou ťažký deň, absolvoval premiéru, stopol svoje prvé auto v živote, a to v situácii, ktorá sa už črtala vonkoncom beznádejne, keďže pomer počtu čakajúcich stopárov a zastavujúcich šoférov bol v ostrom nesúlade, Išenko už na povzbudenie pristavoval mopedistov, od ktorých si zakaždým pýtal oheň na pripálenie voňavých bielych cigariet značky Cleopatra, ale robil to hlavne preto, aby nás udržiaval v nádeji, že vôbec existuje taký jav ako autostop či motostop, že totiž je v ľudských silách zastaviť obyčajným kývnutím ruky pohybujúce sa vozidlo; neskôr sme si to vysvetlili tak, že náš nečakaný stopársky neúspech bol trestom za znesvätenie kartoték a zneuctenie katalógov, nevraviac už o miestnosti samej, kde sa popoludní mali stretnúť logici na poslednom predprázdninovom samovzdelávacom krúžku – – –

– – – tú reputáciu sa nám už nepodarilo napraviť, takže aby sme na brigádnickú obec aspoň ako-tak zapôsobili, šlohli sme z pootvorenej skrine zopár pohodených zväzáckych vyznamenaní a odznakov, jeden z nich sme potom aj udelili krásnej, no chladnej Milene, vedúcej dvoch čiat farmaceutiek, podarilo sa nám tento parádny fór s kamennou tvárou dotiahnuť do konca, aj s príslušným obradom, ľadová kráľovná neváhala a dala nastúpiť obe čaty tridsiatich vyplašených prváčok, prikázala dokonca vztýčiť vlajku, ja som predniesol krátky pozdravný prejav v mene študijno-komparačnej skupiny, ktorá po starostlivom uvážení a zhodnotení dospela k záveru, že brigáda súdružky Vrábelovej mala najlepší nástup, najobdivuhodnejšie zvládla adaptačné ťažkosti, Išenko jej pripol na vypätú, pevnú, pružnú, avšak ľahostajnú hruď odznak-uznanie s emblémom okresného výboru čéesem a Ilanko v pozadí ako tretí člen komisie významne a dôležito poklepkával nohou, svoj príhovor som zakončil výzvou k zvolaniu trikrát hurá na počesť súdružky vedúcej, a nežné dievčenské hrdlá zahlaholili hurá, hurá, hurá; bolo to jedno z mojich najväčších vystúpení, číslo, aké sa hneď tak nepodarí, veď ma aj vždy lákalo herectvo, Išenko s Ilankom sa až do poslednej chvíle statočne držali, aby nevybuchli do hurónskeho smiechu, Ilanko si do krvi doštípal stehná a Išenko dohrýzol pery, ja som sa nesmial, bol som vo forme, a poháňala ma nielen vidina bohatej hostiny a príjemného večera, nielen grotesknosť samej situácie, ale aj to, že táto nesporne veľmi pekná, no trochu primrazená blondína bola vlastne nešťastnou láskou môjho priateľa Vlada Galbavého, takže celým týmto podujatím sme okrem iného uskutočňovali aj akt pomsty (pri ktorom by sme ju prípadne aj otestovali, či je naozaj až taká frigidná); podvečer sme ju pre istotu presvedčili, aby si odznak-vyznamenanie odložila, obávali sme sa totiž, že by do niekdajšieho kaštieľa, terajšieho skladu štátnych majetkov, kde boli dievčence ubytované, mohla zavítať návšteva z okresu, čo sa skutočne aj stalo tesne potom, ako sme Milene vysvetlili, že taký odznak je zas na druhej strane v podstate smiešna vec a ona je pridobrá na to, aby ho potrebovala nosiť; na večeru dorazili súdruhovia z okresu, mierne začudovaní, čo tu robíme, „budeme písať reportáže“, tvrdili sme medzi prvým a druhým rezňom, chytajúc sa poslednej neoveriteľnej slamky, „nechceli sme hneď všetko vyklopiť, rozumiete...“ – „samozrejme,“ prikyvoval tajomník okresného výboru, pravdaže, poznáme predsa novinárov... a do ktorých novín to bude? – a tu sme všetci traja na seba významne hľadeli a tajnostkársky usmievali, „veď si to prečítate,“ ubezpečoval ich Išenko, „nakoniec sami najlepšie viete, že dnes sa brojí proti formalizmu, takže...“ – „pochopiteľne,“ sekundoval tajomníkovi referent pre kultúru, „isteže, proti formalizmu, všakhej...“, a tak sa na stoloch čoskoro ocitli ďalšie a ďalšie neformálne fľaše vína, novinárska verzia sa rýchlosťou blesku rozniesla po celej obci, do kaštieľa sa nahrnuli zvedavci, každý z nich mal svoj názor na problémy v obci, boli síce trochu sklamaní, keď videli takých zajacov, také uchá, ale Išenko ich zakaždým veliteľským gestom umlčal a poslal ich „tuto za súdruhom“ Ilankom, ktorý tie ich rečičky zapisoval, Išenko sa zatiaľ staral o to, aby bolo čo piť a kde spať, s tým spaním to nevyšlo, nakoniec sme sa museli všetci traja usalašiť na jednej prastarej velikánskej posteli, ale keďže pijatiky bolo nadostač, tak nám to veľmi neprekážalo, ani vtedy, keď si k nám na naše počudovanie priľahla aj trošičku už rozmrazená Milka, ktorú z jej izby vystrnadili kolegyňa s tajomníkom, a ráno? – do rána všetko prasklo: posteľ, odznak i reportáž; najprv posteľ, celkom reálne sa prepadla, potom odznak a nakoniec reportáž, tú sme vyzradili sami, nemohli sme sa udržať, veľmi sme jej chceli dať najavo, ako hlúpo nám naletela – a nanuková blondína sa na náš úžas načisto roztopila, rozrevala sa a z jej chladných krásnych modrých očí sa rinuli horúce slzy, spočiatku slzy ľútosti a bolesti, poplakala si tam medzi nami na posteli, jeden po druhom sme ju utešovali, aby si z toho nič nerobila, už sa stalo, veď to prejde (utešovali sme ju tak, ani čo by sme to neboli my, čo sme jej to vyparatili), potom sa vyplavili slzy poníženia a zatratenia, jej plač mal v sebe čosi vzrušujúce, mala odrazu teplú tvár i ruky, poddajné telo, vyludzovala hlboké intímne vzdychy, až jej znenazdajky slzy zhorkli a premenili sa na slzy zlosti a zúrivosti, takže sme nakoniec z kaštieľa div že neutekali, nevyspaní, podpití, s naštrbenou reputáciou – – –

– – – zavše sme si svoju povesť pokazili i na fakulte, a bol to práve Dano, kto nám ju pomáhal vylepšiť, poopraviť, diskrétne, nenápadne, v úzadí, takže sme o tom ani nevedeli a mohli sme si namýšľať, že všetko ide hladko; Dano, mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec s vlastnou rezidenciou, prameňom poznania pre vedychtivých, útočiskom bezpečia pre úzkostlivých, útulkom pre pochybujúcich, oázou hojnosti pre smädných a hladných, terénom polemických výbojov a filozofických súbojov, prístaviskom pri súbojoch a výbojoch nefilozofických a nevedeckých, rezidenciou-stálicou, rezidenciou-domovom pre bezdomovcov – – –

– – – rezidenciou, ku ktorej som sa práve vzniesol výťahom, už zdola som videl, že Dano ešte svieti, inak je tu ticho, kamenný stánok vzdelania dôstojne oddychuje, dlhé chladné chodby mĺkvo driemu, prikryté vysokými stropmi, vari až dolu do auly sa rozliehajú moje kroky i moje klopanie, klop-klop-klop, ťuk-ťuk-ťuk, raz-dva-tri- – – –

– – – „no, poď, poď,“ ozve sa Danov sýty, zvučný, súmerný bas, a ja vojdem: dnu je prítmie, jedine štandardná bakelitová kancelárska lampa osvecuje gauč-pohovku-posteľ s Danom opierajúcim sa sčasti o stenu, sčasti o chrbát knižnice, s roztvorenou knihou v ruke; Danov hlas je upokojujúci, to iba ja som absolútne rozrušený, krajne rozochvený z toho, ako ho tu vidím: leží oproti dverám, vľavo je veľká tmavohnedá skriňa, napoly zaplnená staromládeneckými, mierne zatuchnutými šatami a napoly zaprataná platňami, stovkami platní, vpravo je mohutný tmavohnedý pracovný stôl, na ktorom Dano prebádal a prepracoval kus svojej mladosti a Išenko pretiahol Kajmanku, a tu napravo i naľavo odo dverí, všade až na koniec steny a až celkom po povalu sa tiahne zasklená knižnica, takisto tmavohnedá, v ktorej sa stelú vo vzácnych vydaniach slávne mená – – –

– – – a medzi nimi si hovie Dano-filozof, muž natoľko milujúci múdrosť, že si doposiaľ nestihol nájsť ani len garzónku, nieto ešte ženu; Dano, i po tridsiatke večný asistent bez doktorátu avšak čímsi múdrejší od svojich kolegov s titulmi; veľký, detsky neohrabaný, absolútne nešportový a pritom veľmi mužný typ; leží s knihou v ruke na posteli a volá ma, aby som sa zložil a stíšil hudbu; Dano, obklopený tmavohnedým nábytkom vzbudzujúcim rovnakú serióznosť, akú vtedy vzbudzoval on sám, napríklad u mojej mamy, inak dosť bezradnej z môjho čudného naťahovania školy; tou hudbou je Schönberg a tou knihou sú Carnapove eseje, tá hudba hrá s tou knihou, a nie je to ani schválnosť, ani štylizácia, pretože Dano nebol rafinovaný estét ani okázalý konzument, ktorý by potreboval vystavovať niečo na obdiv, do niečoho sa siliť, nútiť, hudba vychádza z toho najobyčajnejšieho, najjednoduchšieho, skromného kufríkového gramofónu, samozrejme tiež tmavohnedého – – –

– – – s tým gramofónom si zažil svoje dnes už nebohý Pavol N., hudobný vedec, čo umrel taký mladý v Nemecku na rakovinu, púšťal komusi hudbu do filmu, Dano tam nebol, sedeli sme uňho s Išenkom, Pavol tam s kýmsi prišiel a začal s ním vyberať hudbu pre budúci film, k Danovi sa dalo prísť len tak, nezamykal sa, Pavla mnohí obdivovali pre jeho nesmiernu erudíciu a encyklopedickosť, neskôr emigroval do Nemecka, kde urobil skvostnú kariéru, nadrel sa síce ako kôň, ale napokon dosiahol, že ho i naši konsolidovaní odborníci citovali, už ako nemeckého autora; keď ho raz prišiel navštíviť jeho dôverný priateľ z domova, Pavol si musel vopred „nadrobiť“, aby sa mu mohol venovať, to jest pred tým po nociach načítal, naštudoval, začiarkol, skonspektoval patričné desiatky prác z príslušných štúdií, svoje denné penzum, ktoré musel dodržať, inak by zahynul v konkurencii, zahynul aj tak, a ešte predtým sa mu rozpadlo manželstvo, gniavila ho samota; zahynul, a rebríček nemeckých hudobných vedcov sa zahrkotal, zatriasol, a mnohí poskočili o jednu priečku vyššie, pretože z neho vypadol jeden z top ten – – –

– – – vtedy u Dana na to pravdaže nevyzeral, na toho vedca a možno i na tú kariéru áno, lež na ten koniec nie, ale kto z nás to má vopred napísané na čele; priviedol k Danovi ktoréhosi umelca, inak hudobného laika, ktorému vyberal vhodnú hudbu, kládol jednu platňu za druhou na tmavý kotúč, chvíľu každú popočúvali, vrátili späť a zase vymenili za inú, a Pavol, čierny lesklovlasý Pavol múdro a učene pokyvkával hlavou a popoťahoval z fajky, sem-tam prehodil slovko-dve, mal tiež hlboký hlas, lenže dajaký iný ako Dano, taký zakrytý tmavými okuliarmi, čo naozaj nosieval, mal som z neho dojem, že ten jeho hlas by sa dal podobne zložiť dolu ako tie okuliare a že pod ním či za ním má ešte jeden hlas, oveľa tenší, ak nie rovno piskľavý; no vtedy mal hlas pevne nasadený, i keď pritlmený, stiahnutý na najnutnejší komentár, pretože hlavným zvukom kraľujúcim v Danovej rezidencii boli tóny hudby, Pavol robil diskdžokeja, nešlo pravda o hity, ale o vážnu hudbu určenú pre nejaký neobyčajne vážny film alebo hru, s ktorou mal niečo spoločné onen umelec, neviem sa už rozpamätať, kto to bol, azda nejaký televízny režisér? alebo rozhlasák? neviem... nebol to Kyška? Gabo Kyška? logik a džezmen? ten, čo tiež emigroval, ale na rozdiel od Pavla N. chvalabohu žije a prosperuje? nie, ten rozhodne nie, ten by predsa nebol potreboval Pavla, pretože sa v hudbe vyznal, hral na basu – božemôj, kde sú všetci? – – –

– – – Gabo s Pavlom kedysi spolu na fakulte organizovali kultúrne seansy v posluchárni na prízemí vo vedľajšej budove, Gabo pripravoval jam-sessiony a diskusie o modernom umení či modernej logike, Pavol zas púšťal Pendereckého a Lutoslawského a čo ja viem ešte koho, potom sa vždy debatovalo, veľmi sme tomu síce nerozumeli, ale viedli sa fundované reči, a už len to samo stretávanie, to obcovanie bolo príjemné, a Pavol sa pri tých diskusiách tváril rovnako hĺbavo a zadumane a vedecky a zorientovane a erudovane ako hĺbavo a zadumane etc. sa tváril pri tom režisérovi, kde-tu utrúsil poznámočku v profesionálnej hatlanine a zaraz zmĺkol, aby sa mohol oddať hudbe, precítiť ju, prepichnúť odborným zrakom, zrením a zorom, posúdiť, či sa hodí alebo nie – – –

– – – vtom vošiel Dano, vrútil sa dnu s poltuctom krajčekov chleba v jednej ruke, s novou knižkou v druhej, mohutný, hlučný, s obrovskou hlavou, nastavil ucho, prikročil ku gramofónu, čo s tým robíš, pýtal sa Pavla, veď tam máš zlú rýchlosť a kým Dano nastavoval inú, tú správnu, Pavol N. ostal červený ako ten najrakovatejší, čerstvo ulovený, uvarený, olúpaný rak, ako ten najzrelší, najšťavnatejší rozrezaný melón uprostred sezóny, ako tá najčervenšia paprika, ako zmeska papriky lahôdkovej, ostrej a čerešňovej, papriky Cece, Szente a Bogyiszlo, a som si stopercentne istý, že na túto chvíľu do smrti nezabudol, a ak sa mu pred odchodom v duchu niečo premietalo, tak jednou zo sekvencií musela byť aj táto nevítaná petite différence, táto chyba v rýchlosti; a navyše som presvedčený, že okrem osobných trablov i táto príhoda prispela k zmrazeniu jeho kreativity v tom nadmieru informovanom Nemecku a v tom jeho nadmieru erudovanom byte, kde sedel so svojim intímnym priateľom od nás, ktorým nebol nik iný ako Ucinko, a ukazoval na jednotlivé zväzky popredných svetových periodík a špičkových revue, na pekne zoradené, vysoko odborné edície, na vzorne usporiadané vydania najnovších výdobytkov hudobnovedných duchov, prechodil prstom od jednej písomnosti k druhej a konštatoval: pozri, všetko tu je, všetko sa dá zohnať, sme perfektne vybavení, dokonale zorientovaní, skvele informovaní, všetko tu máme – iba idey nemáme – – –

– – –- Pavol N., nech mu je nemecká zem ľahká, deti nemal, ktovie, čo za hudbu mu hrali na pohrebe, toho Schönberga, čo si tu púšťa Dano, sotva, pretože ten sa počúvať nedá, je to pre mňa čudná hudba a som rád, že ju smiem stíšiť, Dano privrie knihu, znovu povie „poď,“ a doloží „sám si...?“, ja privriem dvere, ovanie ma dôverne známa vôňa, vôňa jednoduchého jedla a pitia, dostácie sú vždy uložené naľavo od Danovej postele-pohovky-gauča, v malom sekretári vystlanom okrem slaniny, chleba a vína aj klinčekmi a cukrom, v sekretári tmavohnedom ako všetko ostatné v tejto inak ideami presiaknutej, momentálne však vareným vínom rozvoniavajúcej miestnosti, ale tá vôňa nepochádza z vín, tú vôňu vydáva varič, obstarožná zanesená jednoplatnička, na ktorej si Dano zrejme len prednedávnom uvaril vypáchnutú riedku kávu z posledných zvyškov nahrubo zomletej najlacnejšej zmesi, varič tak pravidelne oblievaný vyšpľachujúcim vínom, že po každom zapnutí, len čo sa mu zohriali špirály, vydal zo seba nezabudnuteľnú arómu, takže je mi jasné, že Dano má nútený pôst, čiže sa zaručene poteší, keď vyložím z tašky tri sedemdecovky desaťkorunového (!) bulharského bieleho Dimiatu (desať!!! korunového!?!) – – –

– – – dostal som totiž svoj prvý veľký honorár, a nie za hocičo, lež za reportáž o návšteve Allena Ginsberga v Bratislave, strávili sme s ním spolu s Uťuškom magickú noc, pred polnocou sme vtiahli do divadelného klubu a zakotvili v ňom, ale nijakých hercov sme nenašli, takže sme ho mali pre seba sami, inak ho v Bratislave celkom spravodlivo okupovali Osamelí bežci, pretože básnici patria k sebe, raz darmo; pravdupovediac, zblížil sa s ním Uťuško, ja som tam iba obchendoval no a prirodzene debatoval, bol to taký vzájomný ťuk, padli si s Uťuškom do oka, zapáčili sa jeden druhému, zafungovali fluidá a mystické spojenia, Uťuško hľadel svojimi úžasnými modrými očami, spod hustého obočia na bradatého, vlasatého, trochu už plešatého vizionára, „račte si laskavě podkasat sukně, mé dámy, pojedeme peklem“, písal W. C. Williams v predslove k veršom tohto muža, ktorý sa prechádzal po meste v teniskách a balónových nohaviciach, s povievajúcim trojmetrovým kockovaným šálom, „Allen“, písalo sa v reportáži, ktorú sme splodili spoločne s Uťuškom, on ako živý aktér, ja hlavne ako zapisovateľ, „Allen, nie je ti zima v tých teniskách? Yes, but I fuck it“, takto to uverejnil časopis Alma mater, jedine to vulgárne „fuck“ nebolo preložené, „Allen, ideš do ZSSR?“ stálo v časopise ďalej – „chcem ísť, a už mám aj kontakty: jedna moja známa spala s Jevtušenkom,“ Ginsberg sa rozčuľoval, že ho prekladáme príliš puritánsky – čo vy nemáte také slová? potom sa stratí kontext! – rozhorčoval sa, namiesto toho, aby bol rád, že mu u nás vôbec niečo vyšlo, ale to sa zlostil len tak mimochodom, niežeby sa tým trápil, pretože sa venoval hlavne svojim zážitkom, nosil so sebou také malé indické cinkátka, tympany alebo činely či čo to bolo, priviezol si ich odtiaľ a vyhrával na ne niečo, čo nám znelo ako indické žalmy, brnkal na ne a spieval pri tom vtedy pre nás ešte neznámu melódiu Hare Krišna, ktorú sme neskôr počuli a sami vyspevovali v každom kúte Európy, kam sa nám len podarilo dostať, tak ako ju v klube spievali Allen s Uťuškom, jednoduchú, jednotvárnu ale podmaňujúcu pesničku, Hare Krišna, Hare Krišna, Krišna, Krišna, Hare Lama, tieto slová nám napísal, a potom sme už len počuli čosi ako Képálá thééé vod jú nánigen képálá, melódia s pár slovami, ktorú možno vyspevovať donekonečna, keď nespieval, tak rozdával papieriky s čudnými kresbičkami, narýchlo ich naškicoval a do rohu vždy pripísal Marx alebo Brahms alebo Freud, komusi napísal aj Naomi, tak sa volala jeho mama, Naomi Ginsbergová, ruská predrevolučná emigrantka, rozprávala jidiš – – –

– – – každý ho núkal vínom, až sa z toho zviezol pod stôl, potom sa doterigal na záchod, a tam ho chcel ktosi zbiť (už sme zase z tej Indie doma...), istý nacenganý zborista mu chcel pripomenúť, akí sme my Jánošíci, ale ten šialený bosý Američan ho odzbrojil, totálne ho pacifikoval, pretože sa vyhol zdrvujúcemu úderu tým, že začal nachmeleného útočníka bozkávať, vrhol sa mu okolo krku, bledý a vygrcaný, ale s takým nasadením, že detvo môjho rodu okamžite vytriezvelo a vyletelo, vystrelilo z hajzľa ako guľa s výrazom hrôzy na tvári, až sa ostatní vydesili, že už to naňho prišlo, že už ho nadobro schvátil alkohol a on upadol minimálne do predelirantného stavu, ak nie rovno do delíria, v každom prípade však do psychózy, lebo ten herec vykrikoval „Széscényi! Széscényi!“, čím chcel pravdepodobne buď privolať pomoc, alebo pripomenutím známeho člena baletu ostatným oznámiť, čo je Ginsberg zač, keď sa na záchode hádže okolo krku mužom, lenže tí ostatní počuli namiesto Széscényi slovo „pečeň“, takže boli presvedčení, že mu cirhóza vystrelila do mozgu a za ukrutných bolestí vyčíňa, „o ňom sa nedá písať“, písal som v reportáži pre časopis Naša univerzita, „do toho treba vskočiť, vhupnúť, dať sa unášať vodopádom a revať spolu s ním, ukázať holý zadok televíznemu komentátorovi a zašliapavať smažené vajcia do koberca, sedemnásť hodín hovoriť, sedemnásť hodín sa opájať marihuanou, sedemnásť hodín hrať a spievať“ – – –

– – – na druhý deň, hej, presne na druhý deň po svojom veľkom mierovom toaletnom geste sa Allen chystal na stretnutie s čerstvo ovenčeným národným umelcom Vladimírom Starosvetským, mali sa stretnúť v bielom hoteli Devín, v tých časoch najnoblesnejšom podniku, kde sa Ginsberg dostavil v bielych teniskách, a my sa žiaľ už sotva podrobne dozvieme, čo sa na tomto neobyčajnom stretnutí dvoch nezvyčajných, tak veľmi sebe vzdialených bytostí, ľudí nielen z dvoch svetadielov, ale skutočne z dvoch svetov, čo sa na tejto schôdzke odohralo, ale veď básnici patria k sebe, raz darmo, i keby spolu mlčali, čo však asi nebol tento prípad, pretože náš nedávno rehabilitovaný národný básnik sa na amerického kolegu seriózne chystal a pripravoval, my sa však môžeme len dohadovať o tomto historickom stretnutí autora Kvílenia a autora Stamodtiaľu, zástupcu beatnikov a predstaviteľa „buržoáznych nacionalistov“, vyznávača zen-budhizmu a zástancu socialistického humanizmu, o stretnutí zarasteného, bradatého židovského génia v teniskách, prepitého a predrogovaného, ktorého občas zavreli za výtržnosť a oholeného barda v kravate, telesnou vizážou síce nahrbeného a nachýleného, avšak duchovno-mravnou výstužou vtedy až vykričano, ukážkovo narovnaného a vyrovnaného stelesnenia kantovského imperatívu, ktorý si odtrpel roky väzenia za nič; o tomto stretnutí veľkého amerického otáznika a nemenej veľkého slovenského výkričníka – – –

– – – vie si toto niekto dnes predstaviť? že by sa tu u nás, kde už ani líšky nedávajú dobrú noc, objavil nejaký ich momentálny Ginsberg (najprv by ho museli vôbec mať!) a že by sa s ním stretol nejaký náš terajší Starosvetský? (kto?!) že by ten dnešný Ginsberg a dnešný Starosvetský prejavili záujem o takéto stretnutie a zväz spisovateľov by ho zorganizoval? v bielych teniskách v hoteli? vie si dnes toto niekto predstaviť? myslím, že to je rozdiel epochy: akurát ten zborista v klube, ten by zaručene Ginsbergovi vpálil, vyťal by mu jednu po papuli, len tak pre istotu, preventívne, aby sa ten židáčik toľko nenaparoval – ten by sa určite našiel, na to môžeme vziať jed – – –

– – – musím teda zaplašiť všetkých možných kandidátov na Starosvetského, všetkých tajomníkov a predsedov zväzu, ktorí sa mi v duchu tlačia na toto stretnutie s nástupcom Ginsberga, musím ich odtlačiť, odtisnúť, musím ich odsunúť, zavrátiť – hoci žiaden z nich sa tam v skutočnosti nehrnie, to iba mne prebehla hlavou plejáda, ktorá sa už-už vytráca ako prvomájový sprievod za rohom; Ginsberg sám by nijakého nástupcu nepotreboval, mohol by si k nám odskočiť sám, len tak, priletieť z americkej univerzity, kde sa usadil ako solídny profesor literatúry, ale to by už nebol ten Ginsberg, a prečo by to preboha robil? – – –

– – – nie, nie, nechajme ho tam, kde je, aby som sa ja mohol vrátiť k svojmu deväťdesiatkorunovému honoráru z časopisu Alma mater, čo vlastne znamená Zem živiteľka, a bol to pre mňa vtedy skutočne výživný zdroj, ktorého celú tretinu (sic!) teraz v materiálnom vydaní prinášam slovenskému Herzogovi, o ktorom sa tiež nedá písať, keďže to už niekde inde o niekom inom napísal niekto iný, a slovenský Herzog pozerá, ako vybaľujem jednu fľašu za druhou, sleduje ma, ako ich kladiem k variču, zapínam ho a zháňam otvárač, hľadí na mňa z postele, ako beriem do ruky pootĺkaný čierny dvojlitrový hrniec a lejem doň víno, ako ešte prv, kým ho naplním, lebo Dano rád varené, nalejem po poháriku jemu i sebe a ako si pripíjame – – –

– – – včera na seminári Dano vykladal: „bytie je a nebytie nie je – to vôbec nie je tautológia, to je logika bytia pochopená ako totalita, to je práve to ohromné na Parmenidovi, že bytie mu je vlastne existenciálnou kategóriou, a všetko ostatné sú hlúposti, nepodstatné, druhoradé veci – všetky tie spory o tom, že či je Parmenides idealista a myslenie mu je to isté čo bytie, alebo materialista a bytie chápe predmetne ako nejaké teleso – to nie je dôležité, pretože preňho je každé kvalitatívne určenie bytia irelevantné, jemu predsa o to nejde...!“ – – –

– – – Bože môj, ako krásne vedel Dano vyslovovať niektoré slová, čo všetko dokázal do nich vložiť: „vôbec“, „ohromné“, „dôležité“ – s akým úžasným zápalom, s akou uchvacujúcou presvedčivosťou ich podával, vedel na to slovo priam fyzicky pritlačiť, pritisnúť ho a rukolapne ho zdôrazniť – možno preňho bolo v niektorých slovách obsiahnuté to, čo by mali moje deti cítiť zo mňa: zamlčané determinanty, uložené kódy, o ktorých sa ani netreba zmieňovať, ale ktoré sú v nás; možno tam kdesi väzí Danova mama s chorými očami, o ktorej nám nič nepovedal, nevedeli sme o nej, iba raz sa sám prezradil, pri slávnom Uhrovom a Bednárovom filme Slnko v sieti, kde vystupuje slepá matka, Danovi sa tam čosi nevidelo, akýsi detail mu nesedel, vedel, o čom hovorí, a keď so sebe príznačnou vervnou nástojčivosťou vyslovoval niektoré slová, kládol dôraz na určité spojenia, tak v tom akcente, v tom jeho nasadení sa tajil kus jeho súkromnej a rodovej histórie, dokonca sa tam možno skrývala aj nejedna preňho významná postava, čo na ňom zanechala svoju patinu, svoju ražbu, ktorú potom svojou vlastnou osobou odovzdával bez špeciálneho rozvažovania o chodníčkoch a zákrutách tejto histórie; ale čert to ber, on to vedel, ja to neviem, jemu to jednoducho išlo, napríklad tak krásne konštatovať o Parmenidovi, že „jemu predsa o to nejde...!“– – –

– – – a ako to tu teraz Dano hovorí, je mi jasné, že ani mne nejde momentálne o Parmenida, na tom seminári som už nesedel ako Danov poslucháč, ako prvák, ako jeden z elévov pošibaných čarovným prútikom gréckej mágie, čo sa už začala pretvárať na filozofiu, a práve toto obdobie prechodu, obdobie vzniku filozofie Dano skúmal, lenže ja už som tam bol ako tretiak, ako pomocná vedecká sila som predával lístky na filozofický candrbál, bolo treba naň získať i najmladšie púpätká z prvých ročníkov, kde Dano vykladal o počiatkoch filozofie a kde som si ja prišiel prisadnúť, a keď v tejto chvíli odkladám prvý prázdny pohárik, mám síce pre Dana pro forma pripravenú vetu o tom Parmenidovi: čo to vlastne znamená, mohol by som sa Dana opýtať, keď tento eleatský mudrc hovorí, že „myslieť, a to, čo myslíme, je to isté“, a zároveň som si istý, že Dano má zas pre mňa pripravenú nejakú vetu o Whiteheadovi, ktorú vyčítal z Carnapa, no obe vety si ešte budú musieť počkať, kým sa dostanú na pretras, pretože obaja súčasne myslíme na poslucháčku prvého ročníka Elenu Kováčovú s veľkými hnedými očami a ešte väčšími ňadrami, čo sedela na tom seminári v prvom rade, a obaja to o sebe vieme – – –

– – – a v tej kratulinkej chvíli, čo mi je dopriata, aby som urobil skok a kuk u Dana, skok k nemu a kuk naňho, v tomto záblesku, v tej fotografickej momentke z mojej návštevy je už skrytý jej ďalší priebeh: budeme s Danom debatovať, kým budeme mať čo piť, pred polnocou dorazí z Trnavy Išenko, prinesie kačku a ďalšie dva litre vína, zjeme pol kačky, vypijeme liter vína, a takíto dobre zaopatrení sa vyberieme na prechádzku k internátu, postretávame posledné vracajúce sa dievčatá a možno na niektoré zdola aj zahvízdame alebo poprosíme náhliacu sa oneskorenkyňu, aby nám poslala dolu Helu Kováčku alebo Oľgu Pekárku alebo Vieru Rybárku – ako tak pozerám, samé až podozrivo slovenské mená, možno oprávnene, sú to všetko zdravé domorodé plody, krv a mlieko – a keď sa daktorá z nich v župane alebo v teplákoch objaví, pošleme ju znova nahor preobliecť sa, Išenko medzitým taktne poodstúpi, lebo on to nemá rád, takéto zháňanie pod oknami je pod úroveň niekdajšieho študenta učiteľského gymnázia preplneného až na prasknutie samými dievčatami, stačilo len kývnuť prstom a ktorékoľvek srdce i s posteľou sa otvárali ako sezam, my s Danom však nepredstierame nijakú suverenitu, a preto len zamliaskame nad dráždivým dievčenským telom schovaným pod teplákovou súpravou alebo konfekčným županom, nad Pekárkinou dokonale vymodelovanou kostrou s krásne zaseknutými stehnami a nápadne vystupujúcim vlysom Venušinho pahorku („to dievča si prakticky nemôže obliecť priliehavé plavky, lebo riskuje, že jej v nich bude vidieť takmer celé pohlavie“, celú čiču, ako vravel Dominik), Kováčkinmi naliatymi nádherne vyšponovanými prsiami („keď má to dievča na sebe len tie tepláky, človeku sa mimovoľne dvíha ruka“), nad Rybárkinmi nehanebne lascívnymi širokými žravými ústami, s úchvatnými vyzývavým červenými hrubými perami a skvostnými bielymi zubami, predzvesťou rozvášnenej hryzúcej rozkoše („to sa človek oblizuje sám od seba a musí si rýchlo skontrolovať vtáka, či mu ho ešte neodhryzla“) – – –

– – – ale nič z toho, nič z týchto mámivých predstáv sa neuskutoční, sú to naozaj len číre predstavy, polnočné vízie, ktoré sa rozplynú, len čo dievčence zídu dolu, aby sa prevetrali a odviali zo svojich tiel i duší všadeprítomný internátny pach, vyplavili zo seba klebety a školské pêle-mêle, a na toto – nevravím že na iné nie, ale na toto rozhodne, na toto sme my ideálni partneri, všetko naše mužstvo sa pri týchto dievčencoch obmedzuje na slová, na načúvanie a rozprávanie; na čele s Danom minieme našu Alma mater, prejdeme sa popri Dunaji, pozdĺž osobného prístavu, minieme opustený, vtedy však ešte nezrúcaný Hajzlbar, pri propeleroch skontrolujeme stav vody a porovnáme svoje tipy s ukazovateľom, vyhneme sa hlúčku opilcov, čo sa nám vždy stopercentne podarí, pretože Danova vztýčená postava vzbudzuje rešpekt a solídnosť, ktorú je akosi neprípadné otravovať, nikdy sa do nás nikto nezadrapí, z Dana bučí solídnosť a dôvera ako z kravy, kravu majú ľudia radi, aj je taký veľký, mocný, neohrabaný, má v sebe čosi mliečne, teplé, dôverčivé, i oči má kravské – – –

– – – a toto je ďalší objav: Dano ako krava, napoly taká posvätná indická a spolovice už taká naša, domácka, dobrácka Rysuľa či Malina – toto je objav na úrovni Dutourda z jeho Psej hlavy, kde sa začínajúci mladý autor Logomac pýta starého majstra Graffittiho, ako má tvoriť, a ten mu vysvetľuje, aby sa o nič nestaral, krížil tie najnemožnejšie nápady a myšlienky, hlavne však aby sa do toho pustil, pretože povedané s Goethem, na počiatku bol čin, čiže prejav vôle, a umelec preto nemá mať presné plány a uvažovať vopred, má to predovšetkým spolu látať a uvažovať až potom, nakoľko dielo sa nerobí z poznámok, nápadov a postáv, to všetko sú haraburdy, ktoré treba zahodiť do koša: „Psát znamená objevovat v průběhu psaní a tím objevovat i sám sebe. Nikdy se nesmí psát to, co člověk ví. Pište vždycky to, co nevíte,“ čo však mladý Logomac nepochopil a neprijal, pomysliac si o starom Graffittim, že je to blbec, a hoci som sa ja žiadneho Graffittiho nevypytoval, písanie za mňa urobilo objav o Danovi ako o krave – – –

– – – tak teda s kravou na čele úspešne obídeme inak dotieravých ožrankov, podáme sa ďalej okolo Ginsbergovho a Starosvetského Devína a hneď za ním zabočíme k oficiálnemu reprezentačnému stánku Allenovej vlasti, ktorý tu na výsosť dialektickým spôsobom je a súčasne nie je, pretože tam síce stojí, ale zároveň je zatvorený, je to na jednej strane americký a Američanmi udržiavaný majetok, avšak na československom území, takže vlastne ani nie je oficiálny a reprezentačný, i keď napriek tomu každý vie, že to bol, svojím spôsobom i je a možno raz znovu bude americký konzulát – a takto by sa dalo naťahovať ďalej o tejto rožnej budove na Hviezdoslavovom námestí, o niekdajšom fotoateliéri a dávnom susedovi hotela Carlton, o budove s vysunutou vlajkovou žrďou, na ktorej však nepovieva nijaká vlajka, pričom je viac ako pravdepodobné, že keby povievala, tak úradníci v tejto budove, zástupcovia a reprezentanti a diplomatickí pracovníci by mali so svojím veľkňazom poézie podobné patálie, ako naše orgány, neskôr na sklonku Novotného éry, keď ho vyhostili pre údajné „orgie a výtržnosti“, a hoci by to možno americké biele goliere a pestré kravaty takto neformulovali, večer poézie by mu v čase jeho mladosti sotva usporiadali – minieme teda túto neobývanú, zato však opatrovanú budovu, pripomínajúcu udržiavanú vdovu vyčkávajúcu na svojho kapitána, čo by ju obsadil a zabýval – – –

– – – podáme sa k divadlu, Dano-krava nám čosi vykladá, vlastne keď rozpráva, má v očiach vášeň a je z neho býk, pred divadlom je pusto a prázdno, ako deti sme tu absolvovali prokubánske a prokonžské zhromaždenia a manifestácie, kto by si to nepamätal, Fidel a Che, Lumumba a Mobutu, Kasawubu a zradný Čombe, hustili to do nás sprava-zľava; a pretože som na tomto námestí býval, pamätám si aj jeden marcový deň, keď celé zaplnené námestie mlčky stálo so zloženými klobúkmi a čiapkami a trúchlilo za Stalinom; no kórejská vojna je už iba veľmi hmlistou spomienkou, tuto blízko vianočného stromu, čo každoročne vztýčia – kedysi sa nám ten strom videl parádnejší, pestrejší, vyzdobenejší, a prirodzene väčší ako dnes – tu pobliže stáli velikánske panely s heslami a s obrovskou mapou Kórey, kde špendlíkmi dennodenne vyznačovali postup „vlasteneckých“, teda komunistických vojsk, bolo to neobyčajne zaujímavé, tie špendlíky a tie presuny, veľkolepá detská hra, ktorú nám potom prekazili, pretože karta sa obrátila, tí druhí začali s pomocou Američanov vlastencov hnať, a tak mapa zmizla a na paneloch sa vyškierali len fotografie čínskych dobrovoľníkov; oproti nám práve prejde nejaký Kórejec (alebo Vietnamec, ťažko ich rozoznať, kedysi sme na gymnáziu všetkých „šikmookých“ prezývali jednotne názvom Kong-Le, nebolo to od nás pekné, ale dalo sa to zapamätať, bolo to meno ktoréhosi náčelníka ktoréhosi ázijského vlasteneckého čiže prosovietskeho frontu), a na náš úžas sa Dano pri tom Ázijcovi pristaví a dá sa s ním do reči, vysvitne, že ho učil v prípravke pre zahraničných študentov v Senci, kde potom istý čas prednášal aj Ilanko, tento chlapík je Kambodžan, ktorý pravda ešte netuší, čo za experiment naňho a na jeho rodákov chystajú rovnakí mladíci ako on, absolvent seneckého kurzu slovenčiny, boli to vlastne jeho rovesníci, ibaže on študoval u nás a podaktorí z nich v Paríži, až kým sa nepriučili u Veľkého Čínskeho Brata, ako robiť Jedinú Pravú Revolúciu, a nevyvraždili tri milióny svojich krajanov; ako tak myslím na toho Kambodžana na Hviezdoslavovom námestí, čoraz viac si uvedomujem, že s mimoriadne veľkou pravdepodobnosťou myslím na mŕtveho, pretože buď to musel byť polpotovec, alebo ho zahlušili, a ak bol polpotovec, tak ho nakoniec zrejme zabili tiež, takže to má jedno, pokiaľ sa nespriahol s našou špionážou, vďaka čomu ho však takisto mohli odbachnúť – takže radšej preč, preč od Ázie, náhlime sa všetci, už dúfajme bez zastávok, za občerstvením a osviežením, minieme Manderlák s budúcim Imriškom v klobúku – – –

– – – ono sa to ľahko povie: bez zastávok... ale keď Manderláku s Imriškom predchádzal Manderlák s výhľadom z okna, odkiaľ Išenko s Ilankom sledovali vyčíňanie domácich revolucionárov, ktorí aplikovali starostlivo natrénované a dôkladne precvičované techniky rozháňania, ostrekovania, tlčenia, dobíjania, naháňania a nahadzovania údajných kontrarevolucionárov do pripravených vozidiel; tých kontrarevolucionárov predstavovalo niekoľko stoviek vcelku pokojných a neškodných ľudkov, čo sa odvážili potichu a pietne si pripomenúť prvé výročie Augusta 68, občanov, ktorí nikoho neohrozovali a nikomu neubližovali, až kým uprostred nich nezačali nastrčení provokatéri čosi vykrikovať a kým jeden z nich nezapálil červenú zástavu, čo bolo signálom na to, aby sa pod Manderlákom rozpútal nie vzájomný ľúty boj, ale jednosmerný riadny výprask – – –

– – – zažil som ho aj na vlastnej koži, bolo to ešte prv, v novembri, keď sa na tomto námestí tiež zišli hlúčiky, na chvíľu som sa ocitol medzi nimi, a kým som sa spamätal, už mi zopár fukli a šupli ma do antona; no hoci to nebola žiadna slasť, predsa len to bolo ešte iba také pošteklenie, také podpichnutie, – brnk a cvrnk – – –

– – – o pár mesiacov neskôr to už vyzeralo inak, ulice mesta sa znovu zaplnili, bolo to po našej slávnej majstrovskej výhre nad Rusmi v marci 69 a každý síce vedel, že víťazstvo na ľade nie je tým pravým víťazstvom, že to je iba náhradka – predsa to však bol príjemný pocit: vyhrali sme; z čisto hokejového hľadiska to pritom bolo veľké víťazstvo, veď na nič podobné sme sa roky predtým nezmohli, zatiaľ čo tentoraz sme ich porazili a porážali sme ich i potom, neskôr; ak sme prv mali hendikep my, teraz akoby ním začali trpieť oni, a určitý čas to vydržalo, vari dovtedy, kým z nás (ľudí, občanov – nielen hráčov) vyžarovala ešte akási iskra odhodlania a vzdoru, aspoň štipka neatomizovaného, celistvého úsilia nestratiť seba samých, kým sme nezačali páchnuť rozpoltenosťou a zlomením, kým sa ešte nedávna jar so všetkou svojou nádejou i fraškovitosťou nepremenila na absurdný, neuveriteľný sen – a toto všetko sa vytrácalo akoby súbežne s tým, ako vyprchávala naša chuť seriózne sa pripravovať na seminárne posedenia, až sa rozplynula v bublinách – – –

– – – potom sme s nimi prestali vyhrávať už aj v tom hokeji, ibaže tie neskoršie porážky už nikoho nevzrušovali, mnohí ich prijímali s akousi predvídavou zatrpknutou samozrejmosťou – prečo by práve hokejisti mali byť lepší od ostatných v tejto rozkladajúce sa krajine, kde nič nefunguje? – no i keby sme náhodou boli vyhrávali, určite by víťazné výsledky nevyvolávali taký rozruch ako vtedy, pár mesiacov po ich príchode, v čase, keď ešte veľký športový súboj mal svoje širšie pozadie, svoje mýty, svojich hrdinov, svoju neopakovateľnú klímu; vtedy v marci vládlo vzrušenie hádam v každej domácnosti, zmocnilo sa i nefanúšikov a nedivákov, prenieslo sa do ulíc a ako rozbúrená rieka strhlo so sebou i takých, čo by sa inak do ulíc nevybrali, akokoľvek totiž bolo to víťazstvo iba náhradné, predsa len to bolo víťazstvo, ktoré prišlo v čase, keď sa všade pomaly, ale isto ustupovalo z viacerých pozícií, takže nečudo, že ľuďom sa žiadalo to víťazstvo osláviť; a nebolo ťažké vytušiť, že takáto veľká a pritom nevinná príležitosť na takúto veľkú a pritom verejnú oslavu sa hneď tak skoro nenájde – – –

– – – pravda, príležitosť nielen na oslavu, ale aj na „první rázné vystoupení policie Slovenské socialistické republiky“, ako nazvala svoju správu o tejto udalosti istá dôstojná slovenská dáma, dedička významného slovenského rodu, nositeľka mena, ktoré bolo ozdobou slovenskej kultúry, a hlavne sama známa prekladateľka a publicistka; nemohla však už o tom písať do slovenských novín, lebo také noviny, čo by jej to uverejnili, tu už nevychádzali a tak sme o tom mohli čítať iba v českom týždenníku, pokiaľ sme sa k nemu dostali, keďže slovenská pošta naň po telefonáte z ústredného výboru strany zanevrela a odvtedy chýbal v stánkoch, „najednou se za mnou ozval křik“, písala Zora Jesenská v Listoch a bol to zvláštny pocit čítať české riadky od autorky, ktorá predtým v Kultúrnom živote po celé roky naprávala Slovákom jazyk, učila ich kultúre slova, „zjistila jsem, že stojím uprostřed panicky se řítícího zástupu, odtržená od svých společníků. Lidé do mně vráželi jak šílení a unášeli mě s sebou. Pomyslela jsem si: kdyby tak teď někoho srazili na zem, mohli by ho i k smrti ušlapat. V tom okamžiku mě srazili na zem...“ – ľudia utekali, pretože sa blížili oni, blížili sa oni ako takí, v jednom zo svojich vydaní, zo svojich prevtelení, zo svojich podôb – – –

– – – „... když dupot utichl, uviděla jsem vedle své hlavy pár mužských nohou v nohavicích uniformové barvy. Přiznám se, že jsem pocítila úlevu, jsem zachráněna, je to príslušník naší Bezpečnosti, viděl na zemi ležet ženu, veskrze již ne mladou, pošlapanou davem, zastavil se tedy, aby ji zdvihl a poskytl jí pomoc. Pozdvihla jsem hlavu. Vtom mě po ní cosi praštilo. Kupodivu, třebaže mě ještě nikdy nikdo nemlátil obuškem, ihned jsem poznala, že je to právě obušek... Nemohu však tvrdit, že by příslušník byl mlátil hlava-nehlava, neboť mlátil velmi přesně: hlava. Potom se ode mne, ležící a mlčící, vzdálil s pokřikem: „Však my vás jednou naučíme, bando všivá!...“ – – –

– – – ten chlapec z Kambodže by sa možno z hrobu iba usmial: toto že je voľačo? párkrát obuškom po hlave? lenže hoci všetko je relatívne, pre nás to nebola hocaká hlava, vďaka prekladom, ktoré z nej vyšli, inscenoval Aroško divadelné hry a my sme sa mohli po nociach sporiť s Danom o Dostojevskom – no nejde len o to, že niekto tu stĺkol elitnú hlavu, dôležité je čosi iné, ako to sama napísala tá doráňaná pani: „Ten příslušník nebil mě osobně, bil prostě šedivou šedesátiletou ženu, ležící v prázdné ulici. Tady, v této ulici, žádný tlampač nevyzval lidi, aby se rozešli, neozvala se žádná hlasitá výzva k rozchodu – všichni, jen co poskákali z aut, okamžitě, bez upozornění, se vrhli na lidi a tloukli...“ – to už nebolo brnk a cvrnk, to už bolo buch a tresk – – –

– – – tĺkli vtedy v marci a rovnako tĺkli o ďalších pár mesiacov neskôr tu dolu pod Manderlákom, keď sa na zhromaždený dav-davíček vrhla mohutná presila obrancov vlasti a ochrancov verejného poriadku a dav-davíček sa rýchlo rozplýval, rozpŕchal, lenže dav-davisko vo vyblýskaných uniformách s tým rátal, všetky ulice, všetky východy, všetky pasáže boli obsadené, nebolo kadiaľ sa vypariť, nedalo sa vyhnúť stretnutiu, nebolo možné ujsť pred zákrokom, a každé takéto stretnutie, každý takýto zákrok sa pri markantnom nepomere síl končil nemilosrdným valcovaním, neúprosnou bitkou, bez akejkoľvek diskusie nasadeným tlčením, vrátane tých, čo nekládli nijaký odpor a pokúšali sa dvíhať ruky hore, vrátane mladej tehotnej ženy, ktorej prenikavý vreskot sa rozliehal po celom námestí – – –

– – – námestí, kde ešte pár rokov predtým kraľovala socha generalissima Stalina, neskôr za noci odstránená, odvezená a ukrytá v depozite v priestoroch bratislavského Hradu, socha „odliata zo špeciálneho kovu“, ako na otázku o tom, kde sa socha nachádza, odpovedal riaditeľ Slovenského národného múzea, ktoré ju plánovalo „rozrezať, roztaviť a použiť na výrobu iných búst“, ale „Mestský národný výbor nám nedal povolenie“, takže „aké osudy ju stihnú, to vám nevieme povedať“, ako to na Slovensku býva, jej tvorca kedysi pred dvadsiatimi rokmi stvárnil aj generála Štefánika, my sme jeho novšie a rozmernejšie dielo našli a Miro T. ho vyfotografoval v prázdnej polopivničnej miestnosti, zanesenej prachom a špinou, špakmi a rozbitými fľašami, výkalmi a prezervatívmi, uverejnili sme tú fotografiu na titulnej strane prvého čísla študentských novín v roku tisícdeväťstošesťdesiatosem ako symbol konca stalinizmu, štátnik ležal na zemi, podchytený oceľovými lanami upevnenými na drevených trámoch, obmotanými okolo nôh a okolo hlavy, takže tam vlastne visel, mĺkvy, nehybný, hrozný Stalin, s otvorenými očami, to sme ešte nevedeli, že o rok nato, v auguste 69, sa už opäť telepaticky spojí so svojím niekdajším stanoviskom, odkiaľ bude jeho duch s uspokojením kvitovať výprask a výkrik, výkrik bolesti a hrôzy, ktorý doliehal až sem hore, do bytu v Manderláku, kde Išenko s Ilankom, dva mozgy, ktoré spolu s inými tie najslobodnejšie noviny kedysi vymýšľali, stáli teraz primrznutí pri okne, s bezmocnými slzami stekajúcimi po lícach, so strachom v očiach a hanbou v srdci – a takto sa im znovu pripomenul Peter H. so svojím citátom spod písacieho stroja – – –

– – – s hanbou v srdci za to, čo sa dialo dolu, kde by mali byť aj oni, kde mládencov v dave-davíčku otĺkal dav-davisko, kde Starosvetskí chladne a profesionálne rúbali do Ginsbergov, to už nebolo ani brnk a cvrnk, ani buch a tresk, to bolo rach a krach, ozbrojení Starosvetskí voči bezbranným Ginsbergom, lebo veď ten neveľký židáčik sa v nejakej svojej inkarnácii isto-iste skrýval kdesi v tom dave-davíčku, zatiaľ čo onen veľký Slovák-davista sedel v predsedníckom grémiu, ktoré tento výprask schválilo, ktoré vydalo pokyny, aby sa obrancovia a ochrancovia pripravili, možnože obaja prelievali slzy tak ako Ilanko s Išenkom pri okne, Ginsbergíček preto, lebo ho vonkoncom nekresťansky zdrali, Starosvetský zas takzvané slzy dejinnej nutnosti, slzy objektívnej potrebnosti, slzy spoločenskej požiadavky, azda mu aj bolo trpko a smutno, všeličo si predstavoval inak, videli sme ho už pri podobnej príležitosti takto úprimne trúchliť, a nielen my, no túto „z rozvážneho uváženia“ oblečenú „železnú košeľu nevyhnutnosti“, ako ju sám nazval, si na seba navliekol sám – – –

– – – mimochodom, nedá sa nič robiť, ale znovu mimochodom: možno sa toto stáva aj inde, ale málokedy a málokde to má takú vypuklú podobu, aby sa básnik upísal svojím menom obuškovému džinovi, aby svojou cťou kryl dialektické kotrmelce moci; možno sa mýlim, možno je to len ilúzia, ale ťažko si viem predstaviť, že by taký Iwaszkiewicz alebo Seifert alebo Déry boli stáli svojou váhou, svojou autoritou za podobnými činmi; vari všade na svete policajti tlčú ľudí obuškami a azda sa aj nájdu básnici, ktorí s takýmto zákrokom svojich vládcov „v záujme zachovania poriadku“ súhlasia, tu však nemlátili nijakých extrémistov či teroristov, tu bili ľudí, čo si chceli iba pripomenúť jedno ohyzdné výročie, a potom, predsa len niečo iné je mlčky súhlasiť a neprotestovať a niečo iné je byť členom grémia, ktoré o tom rozhoduje, a verejne z neho nevystúpiť; takíto básnici sa už potom zvyčajne nestávajú skutočne národnými, keby čo robili; je síce pravda, že Starosvetský z onoho straníckeho grémia nakoniec vystúpil, veď o tom sám napísal – krátko po okupácii, Aroškovmu otcovi, poznali sa dávnejšie – že sa doň nevdojak a nevoľky „vyštveral po ich chrbtoch“, v jednom z tých listov, ktoré by oni najradšej navždy zatajili; a odišiel z neho nielen pre chorobu – ale kto o tom vie? – a prečo nevystúpil skôr, ešte kým bol zdravý? – – –

– – – za istých situácií sa žiaľ viacerí slovenskí muži nesprávajú tak, aby sa z nich v budúcnosti mohli stať Veľkí Slovenskí Mužovia; konajú tak, ani čo by ani za nič na svete nechceli do dejín vojsť ako Veľkí Slovenskí Mužovia, respektíve ako by tej budúcnosti veľmi neverili a viac si vážili prítomnosť; postupujú spôsobom, akí oni sami označujú za nevyhnutný, hoci nás takýto postup už neraz zaviedol kamsi na okraj dejín, pretože vnútorne podviazal všetku imagináciu okrem tej zameranej na holé prežitie, na prežitie za každú cenu, pretože systematicky kastroval invenciu a odvahu; správajú sa tak, akoby nemali pamäť a teda veľmi neverili ani histórii, ktorá stavia práve na pamäti, pretože iba tvor bez pamäti je schopný zabudnúť, že keby sa podobne boli správali jeho predkovia, tak by sme tu ako národ vôbec nemuseli byť – čiže správajú sa ako tí, čo pochybujú o budúcnosti i minulosti a stavajú iba na krátkodobej, krátkodychej a krátkozrakej prítomnosti, na tej najsúčasnejšej súčasnosti, ktorej sa treba držať, z ktorej treba brať a v mene ktorej je všeličo dovolené; všeličo, nie všetko, pretože oni zas až natoľko neveria ani tej prítomnosti, tej oplotenej a zabetónovanej súčasnosti a mnohí z nich si o údajnom radostnom terajšku myslia svoje, čo im však nebráni sa na ňom podieľať, čo im nijako neprekáža ho spoluvytvárať, a keďže neveria až tak hlboko ani tomu dnešku, tak potom summa sumarum, dovedna a dokopy, neveria už vlastne ničomu a sú s touto svojou nevierou stratení v čase; neveria ničomu a nikomu a sebe samým tiež nie, dakedy dokonca sebe najmenej, akoby ich čosi ustavične nútilo hlásať, že oni sami nič nezmôžu, akoby si nahovárali, že nič sa nedá zmeniť, akoby sami seba presviedčali, že sa neoddá pustiť sa do veľkolepejšieho podujatia, a to napriek vysokému postaveniu, aké nezriedka zastávajú, a namiesto toho sa vrhajú do vybavovania a zariaďovania, v čom sa z nich stávajú skutoční machri, takže sme svedkami toho, ako tu celé garnitúry mužov opäť a znovu konajú kroky, s ktorými sami nesúhlasia, doslova ako keby im ktosi počaroval, ako keby boli uhranutí, urieknutí, zakliati – – –

– – – zakliati temnou, záhadnou, nutkavou kliatbou, ktorá im prikazuje opakovať zdedené imperatívy zakódované v génoch a orientované na podenkové prežitie, zacielené na svet s malinkým priestorom, v ktorom chýba rozmer času – – –

– – – skutočne si človek ťažko predstaví napríklad Veľkého Filozofa, ktorý by ako istý náš akademik z opatrnosti odmietol súkromne zostavený zborník štúdií od jeho blízkych i vzdialených žiakov a mladších kolegov, zborník pripravovaný na počesť jeho sedemdesiatky, a to len preto, že medzi autormi bolo okrem niekoľkých neškodných mien i zopár mien podozrivých momentálnemu režimu; pritom tohto jubilanta už predtým vytisli skoro zovšadiaľ, odkiaľ sa len dalo, pozbavili ho vedúcich pozícií na škole, v ústave, v časopise, kde-tu už aj kritizovali jeho štrukturalistické názory, akurát že zo strany ho nevyliali, takže mu predsa len ostávala akási možnosť sem-tam čosi publikovať, zväčša len drobnosti, navyše v skostnatených periodikách, ktoré už pomaly nikto nečítal a nebral vážne, pretože nikoho neobohacovali, neinšpirovali – bola to len taká filozofická či literárna prevádzka; ale náš filozof sa nechcel dať obrať o tieto posledné možnosti, o posledné pozície, na ktorých sa hájil citátmi zo sovietskych filozofov, mal obavy, aby sa na základe chystaného zborníka (mal „vyjsť“ iba v zopár po domácky naklepaných exemplároch) nevyrobila „skupina“, a aby mu prípadne neprišili na krk tútorstvo nad touto skupinou – – –

– – – kým sa toto prihodilo, viacerí sa nás, ktorí sme akademika bližšie poznali, vážili sme si ho a mali sme k nemu dlhoročný vzťah, viacerí umelci, literáti či vedci sa nás pýtali, čo teraz starý pán robí, keď už nemá nijaké funkcie a má viac času, či píše niečo zaujímavé; „vieš,“ hovoril mi priateľ fyzik, „v tomto marazme by to chcelo nejaké dielo, niečo múdre, hlboké, nadčasové, skutočne filozofické, od niekoho, kto by bol nad tým všetkým – píše niečo také?“; žiaľ, nesústredil sa na dielo, napísal pár „monológov a dialógov“, ale nebol nad tým všetkým – – –

– – – náš filozof odmietol osobný darček, hoci v minulosti sa toľkokrát prejavil ako duchovný aristokrat, ako udržiavateľ a uchovávateľ hodnôt, ako ochranca pamiatok a nositeľ kontinuity – a teraz odrazu cúvol, hoci to mal byť dar výlučne preňho, jedinečný a neopakovateľný (keď ho odmietol, najprv sme sa zatvrdili, reku, urobíme ho aj tak – ale neurobili sme... Slováci...); odmietol ho, i keď sa predtým sám trápil nad nezmyselne stratenými takmer pätnástimi rokmi, keď namiesto ozajstného filozofovania iba úradníčil a administroval a podliehal „imperatívnemu a sugestívnemu vplyvu ideologického superega“, ako si to sám sformuloval, to premárnené obdobie ho trýznilo, občas mu z depresie pomohli psychiatri, lebo takto strávené roky človeka nutne poznačia, a keď sa zavčasu nevzbúri, niečo sa v ňom zlomí; akademik neprijal nielen zborník, on napríklad odmietol i účasť na svetovom filozofickom kongrese v zahraničí, kam od nás pozvali z vari dvadsiatich piatich prihlásených a ponúkaných kandidátov práve jeho, a nepozvali nikoho z Leonovcov (niežeby sa tam tí nedostali, keby boli chceli..., že by ich nepripustili, to nie – išlo len o to, koho pozvali sami organizátori, koho si vybrali, koho by tam radi videli a komu by to zaplatili) – – –

– – – stačilo však, aby rozhnevaní a urazení nepozvaní tiežfilozofi dosiahli, že akademika si povolali na koberec, a náš filozof-sedemdesiatnik sa dal uhovoriť, dal si vysvetliť príslušné „objektívne súvislosti“ a „pochopil“ ich: dal si na sklonku života, na vrchole svojej dráhy, zobrať i túto možnosť, teda nechal sa pripraviť nielen o možnosť byť obdarovaný osobným zborníkom, ale aj o možnosť obdarovať svet svojimi ideami; musím si teraz pri všetkej hlbokej a nepredstieranej úcte, pri všetkom nefalšovanom obdive položiť krutú otázku: mal nejaké? (myslím tie idey) – mal nejaké také myšlienky, ktorým by natoľko sám veril, že by bol pokladal za potrebné pretlmočiť ich svetu na špičkovom, vrcholnom filozofickom podujatí? možno je táto otázka nie krutá, ale hlúpa a demagogická; možno mal idey, ktoré nechcel hlásať svetu, lebo svet ich nepotrebuje, svet o ne nestojí; možno mal myšlienky, postrehy, spomienky, ktoré chcel odovzdať národu a domácemu spoločenstvu vzdelancov, a túto svoju vytrvalú službu považoval za užitočnejšiu ako jednorazovú exhibíciu na akýchkoľvek vonkajškovým pozlátkom poznačených svetových kongresoch; nakoniec jeho idey boli stelesnené v čine, v tom, že priviedol na svet niekoľkozväzkovú filozofickú antológiu, čo bol nesporne nebývalý a nevídaný výkon – – –

– – – toto všetko je možno pravda, ale zato ešte nemusel poslať organizátorom kongresu aparátnikmi pripravený, aparátnikmi nadiktovaný a prirodzene vymyslený telegram o tom, že sa nemôže na kongrese zúčastniť, pretože je chorý; čoskoro nato takmer ako trest Boží naňho na chudáka tá choroba prišla, tesne predtým som prvý raz z jeho úst začul iracionálne úvahy, také cudzie jeho racionalisticky založenému intelektu, „to sú také fluidá vo vesmíre, pán kolega“, naklonil sa ku mne, keď som ho stretol na jednej z jeho posledných peripatetických prechádzok, „také negatívne vlny, entropické záťahy, životu neprajúce a život ničiace“, bol to čudný, preňho neprimeraný tón, hovoril o jednej svojej príbuznej, ktorú mal rád a ktorá náhle umrela, „dakedy to zachváti celé rody“, dodal a mal pravdu, lebo na jeho rod akoby doľahla pliaga, začali mrieť jeden po druhom, za tragických okolností, napokon aj on sám onedlho odišiel trochu zvláštne, skonal v ten istý deň ako jeho žena, zomreli spolu a bezdetní a žiaľ bez toho, aby nám zo svojich posledných rokov zanechal dielo, filozofický či humanistický závet, odkaz, ktorý by som teraz mohol dať prečítať svojim deťom tak, ako niekto iný niekde inde môže dať čítať napríklad Patočku – – –

– – – čert aby vzal tieto nočné zastávky, toľko sa pri nich mocem a zatiaľ nám s Danom v Kryštál bare vychladla fazuľová polievka, ale čo sa dá robiť, musím ešte narýchlo odbaviť ten Manderlák, z ktorého v onen deň vyzerali von dvaja potenciálne takisto veľkí, no v tom čase predbežne ešte trochu menší muži, ktorí tam však neboli sami, lebo mali na byte dve ženy (je taký bratislavský zvrat, eroticky sýtený termín: mať niekoho na byte), neviem už, či to boli ženy malé, veľké alebo stredné, Išenkov vkus sa skôr prikláňal k menším a štíhlejším, Ilanko zas forsíroval stvory oblé, plné a bacuľaté, aby bolo za čo chytiť, ibaže po tom výjave dolu na námestí nikomu veľmi nie je do reči, a tak sa jednoducho mlčí a pije: trpko, ťažko, neveselo, dobrú hodinu; no a potom sa miluje: ale ako, to už neviem, nebol som pri tom, a tak sa môžem iba domýšľať, že tiež nie dajako radostne, skôr zúfalo, divoko, zúrivo, ako keď chce človek niečo prekryť a zahlušiť, zapudiť a vytesniť niečím iným, nejakým pudovo rovnako silno voviazaným aktom, takýto sex je vlastne aktom sebaobrany, a komu nepomôže modlitba, hľadá si iné cesty zo zúfalstva, pretože človek chce žiť a musí si so životom poradiť – – –

– – – tak ako si musíme teraz poradiť my, keďže sme zistili, že Kryštál je beznádejne obsadený a priam hermeticky uzavretý, takže sa treba prepracovať do susednej, o štipku menej nabitej La Palomy, pretože naša chuť na tradičnú nočnú fazuľovú polievku cestou neubudla, ale naopak vzrástla, a my túžime vychutnať i polievku i tú chvíľu, lebo veď tak ako La Paloma nemá potuchy o tom, že z nej raz urobia Smíchovský dvor a neskôr ako reštaurácia celkom zmizne, tak ani my ešte nevieme, čo všetko sa na miestach našej obchôdzky o pár rokov stane, netušíme, čoho raz bude Manderlák svedkom, nič vôkol nás tomu nenasvedčuje, skôr naopak, atmosféra je priaznivá, na verejnosti, na fakulte i v tomto lokáli, kam sa nám podarilo preboxovať vďaka Danovej alkoholickej známosti – – –

– – – na tej fakulte sa nás nielenže nik nechystá biť, naopak, rastú nám krídelká a sem-tam si dokonca trúfneme na nejakú tú frčku, na jednu z nich sme napríklad použili Ginsbergovho spolubesedníka, prirodzene, že nás zaujímal, tak ako nás priťahovali všetky ich obete, iritovala nás pravda o revolúcii, čo požiera svoje deti, na ktoré sme mohli hľadieť vlastnými očami, mohli sme ich na fakultných besedách počúvať, okukávať, omaciavať, poťažkávať ich názory, zvažovať ich prínos i hriechy a hútať, či by oni boli bývali takí istí, provokovať ich takýmito otázkami a hlavne provokovať cez nich a pomocou nich a prostredníctvom nich, provokovať samozrejme ich (až neskôr sme sa podozvedali, že boli aj iné obete, desiatky, stovky, tisíce anonymných obetí, ktoré na rozdiel od týchto vychytených a omilostených obetí nepomáhali rozkrútiť mlynské koleso, čo nakoniec zomlelo aj ich samých); prirodzene, ani zďaleka nám nešlo len o provokáciu – jednoducho sme hľadali svojich „nových otcov“, garantov našej urputne vydobýjanej identity, hľadali sme autority, piliere, mravne nepodkupné vzory, a veru to nebolo ľahké hľadanie – – –

– – – častokrát mávalo podobu negatívneho vymedzenia sa, a takým špeciálne negatívnym vzorom bol vtedy pre nás všeobecne známy a všeobecnú averziu vzbudzujúci človek, ktorý raz na všeobecné prekvapenie vyhral súťaž o najkrajšieho politika Európy, usporiadanú ktorýmsi dánskym plátkom; my sme ho pravda vídavali iba v žurnáloch a na prvých májoch a tam vždy postával vo svojej typickej póze s rukami s prepáčením na vajciach, sexappealom teda neoplýval, jeho výzor však nebol taký dôležitý, ten by sme mu odpustili, nebyť všetkého ostatného, čím sa tento skostnatený aparátčik vyznačoval, veľmi sme sa hanbili, že už tak dlho máme takého prezidenta a kde sme len mohli, tam sme si z neho vystrelili; (keď tak nad tým teraz rozmýšľam, pýtam sa, či to nie je megalománia – hanbiť sa za vlastného prezidenta?) – – –

– – – pri príležitosti istých dvoch jubileí sme vydumali celkom pikantný fór, v ktorom nám nemohli dosť dobre zabrániť, pokiaľ nechceli pripustiť, že všetky tie ich demokratické rečičky sú napospol plané a pusté táraniny; vymysleli sme totiž oslavnú nástenku dvoch šesťdesiatok dvoch významných dejateľov, dvoch činiteľov, dvoch politikov, dvoch spisovateľov – v tejto podobe sme to predostreli, nie na schválenie, to sme akosi vycítili, že by nám to neprešlo, ale verejnosti, fakultnej verejnosti, kde sme jednej krásnej noci vyhotovili spoločnú nástenku pre dvoch jubilantov – básnika a politika Starosvetského a prezidenta a spisovateľa Novotného, aj so stručnými životopismi, s podčiarknutými kľúčovými rokmi, ktoré hlásali, čo sa kedy stalo; obaja sa narodili v decembri 1904 a nástenka sa tvárila tak, akoby išlo o tých najlepších druhov, ktorých len čas a náhodná zhoda okolností od seba oddelili, no dnes už znovu kráčajú nerozlučne bok po boku v ústrety svetlým zajtrajškom, prezidentovi sme ako literárne dielo uviedli zborník jeho prejavov, básnikovi sme vymenovali jeho zbierky; nezabudli sme pravdaže uviesť (veď preto sme to celé robili), že jeden z nich sa v päťdesiatych rokoch významne zaslúžil o odhalenie protištátneho sprisahaneckého centra, kým ten druhý akurát vtedy putoval do basy – takže sme boli presvedčení, že aj tomu poslednému zadubencovi musí z toho byť jasné, že ak ten prvý toho druhého rovno do basy aj neodviedol, rozhodne mu do nej výdatne pomohol – – –

– – – vydržala jeden deň, tá nástenka, a treba povedať, že mala spočiatku hlúčiky, a neskôr celé húfy obdivovateľov, nejedni sa usmievali alebo priamo nahlas smiali, akoby si prezerali výstavu kresleného humoru od Mariána Vaneka, na druhý deň ju vtedajší prodekan a neskorší normalizátor prikázal zlikvidovať, medzičasom už prišlo najmenej päť udaní ohromených takouto trúfalosťou, zavrčali rozhorčené horúce linky, rozozvučali sa telefonáty z Bieleho domu, ako sa nazývalo sídlo onoho predsedníckeho grémia, z ktorého neskôr jeden objekt našej nástenky na začiatku roku ľudskej tváre hanebne vypadol a druhý si doň potom, keď tú tvár prefackali tanky, chtiac-nechtiac zasadol, vtedy pri oslave jubilea bolo ešte všetko pravdaže naopak a nik z nás nechyroval, že ten druhý bude o štyri roky dokonca jedným z kandidátov na hlavu štátu namiesto toho prvého – – –

– – – samozrejme sa to vyšetrovalo, na pôde Zväzu mládeže, na pôde školy i na pôde Februárky, našťastie bez postihu, eštébáci sa akože len informovali, čo nám to napadlo a kto nás naviedol, lebo tak oni videli svet, cez klbká intríg a úkladov, bolo to jedno zo stretnutí s kapitánom Mrázikom, čiže Frostleinom, ako sme si ho sami pre seba pomenovali, tvárili sme sa na všetkých fórach nechápavo, nevinne a naivne, reku, čo a prečo a o čo ide a čoho sme sa vlastne dopustili, nech nám to niekto vysvetlí, veď samotná strana dnes hovorí, že obaja súdruhovia si zasluhujú úctu a tak a podobne; nato nás začali poučovať, že nie celkom, že nie je súdruh ako súdruh, veci sú zložitejšie, než ich my s našimi malými skúsenosťami môžeme chápať, treba k tomu pristupovať dialekticky, a na takéto vysvetlenie sme vždy odpovedali po svojom (pokiaľ sme pravda neboli príliš posratí: i také obdobie bolo, raz nás Mrázikovci vyľakali, vtedy sme pre istotu a preventívne – a bohužiaľ, lenže čo už dnes – vyhodili do Dunaja náš samizdatový, rukou písaný časopis Slovenský Hlásnik), pokiaľ sme sa teda veľmi nebáli, tak sme im po takom výklade vždy vravievali: ale to je zaujímavé, to sme vôbec nevedeli, že sa robia takéto rozlíšenia, že uznesenie o rehabilitácii netreba zas brať tak doslova, že súdruhovia buržoázni nacionalisti síce už nie sú buržoázni nacionalisti a záškodníci, ale predsa len ani zďaleka nie sú považovaní za tých najsprávnejších súdruhov a tobôž nie za dôstojných partnerov pre nástenky, to nám nebolo známe, hovorili sme, hoci študujeme históriu a filozofiu, chvalabohu, že to už vieme, tešili sme sa pred poučovateľmi, aspoň to môžeme súdruhom buržoáznym nacionalistom povedať, to im predsa treba zaraz oznámiť, aby na spamätali a zorientovali a mohli lepšie plniť líniu strany, a nielen im, ale vôbec všetkým pomýleným, o tom musíme urobiť na škole prednášku s diskusiou, to bude každého zaujímať, a vtedy sa všetci, čo nás poúčali, či to bolo na fakulte, na zväze mládeže alebo na bezpečnosti chytali za hlavu, lebo vedeli, že fakultný výbor čé es em máme v rukách a naozaj sme schopní to zorganizovať, len to nie! len to preboha nie! vy nemáte komu čo hovoriť! vy sa nemáte do toho pliesť! žiadne besedy! vy máte študovať! prečo sa vy vlastne do toho pletiete?! prečo sa o to staráte?! prečo tomu nedáte pokoj?! no tak dobre, prikyvovali sme veľkoryso, ako myslíte, my to teda necháme na pokoji, a keď už sme tu, ako bude toho roku s karnevalom? budú zas ťažkosti s povolením? a tak nám radšej povoľovali karnevaly, majálesy a študentské pochody, na jednom z nich sme postavili do čela sprievodu veľkého živého vola; takto sme sa s nimi dohadovali, až nás to prestalo baviť, prenechali sme opraty mladším a pustili sme sa do študentských novín, lenže to už by bolo iné menu, iný chod, a teraz je hlavným jedlom fazuľová polievka – – –

– – – po ktorej sa zložíme na fľašu, a keď dorazíme aj tú, odprevadíme dievčence späť do internátu, my sa vrátime do univerzity a vo zvyšku noci ešte raz všetko preberieme, rozoberieme, premelieme, až sa napokon nadránom uložíme, Dano u seba, my trebárs na päťstodevine u logikov, keďže tí dnes prídu až po desiatej, alebo v „kumbále“, inak knižnici-kamrlíku na štvrtom poschodí, kde sa dá spať prakticky do obeda, až kým sa nezačnú výpožičné hodiny, alebo hoci v rektorovej pracovni, ten tu aj tak nie je, bude dakde v Číne alebo v Indii alebo v Afrike, mali sme lietajúceho rektora, a tak sme s láskou vodili svoje lásky práve do rektorovej pracovne, no prečo tajiť, malo to svoj šmrnc; kočky boli ohúrené (pokiaľ neboli priveľmi rozrušené alebo príliš pripité a boli schopné túto vzácnosť vnímať); Leon, ktorý mal pracovňu oproti, bol bez jeho vedomia opinkaný a potrestaný za svoju neznesiteľnosť a vôbec za to, že existuje a ešte sa nevzdal vedenia katedry, nezložil žezlo v prospech schopnejších a múdrejších, a tých tam rozhodne bolo viac; a v neposlednom rade mal rektor neošúchaný, nevyležaný, nevŕzgajúci, skrátka slušný gauč, kde sa úžasne príjemne milovalo a ešte lepšie vyspávalo, jediným ohrozením boli panie upratovačky, i tie sa však dali aspoň načas odplašiť kľúčom zastrčeným v zámke zvnútra, a ten kľúč sme mali – – –

– – – mali sme kľúče odvšadiaľ, od budovy, od pracovní i od učební, vďaka kľúčom som praktizoval sladké nočné ľúbostné hry aj na druhom poschodí na dvestodvadsaťtrojke, ktorá za svetla patrila Herakleitovi, Parmenidovi a Protagorovi, kde od rána do večera vládli Platón s Aristotelom, kde cez deň Dano sledoval stopy diferenciácie gréckeho ducha, ukazoval, ako sa starí Gréci postupne rozchádzali s mýtickým výkladom sveta, ako cez sebarealizáciu a sebaurčovanie dospievali k sebapochopeniu, no tým i k sproblematizovaniu samých seba, ako „objaviac samých seba“, zároveň „objavili svet“ a fascinovaní objektivitou fyzis čiže prírody, začali ju nielen uznávať, ale i spoznávať, štrukturálne kvalifikovať, intelektuálne reflektovať; Dano tak objavoval tento dvojaký objav pre adeptov lásky k múdrosti, a bola to láska k múdrosti čiže filozofia, ktorá tu vo dne kraľovala a ktorá sa v dokonalom súlade s Herakleitovým presvedčením, že „panta rhei“, všetko plynie, dialekticky menila v noci na lásku k láske, čiže lásku ľudskú, lebo veď „svet je večné a ustavičné plynutie“ – – –

– – – a tak som plynul i ja a plavil som sa za noci do tejto vznešenej posluchárne, do tohto ušľachtilého laboratória abstraktných ideí a pojmov s istým naskrze konkrétnym vydaním Afrodity, s veľmi hmatateľným stelesnením zmyselnosti, so svetlovlasou výtvarníčkou pomenovanou zhodou okolností ako jeden model pančuchových nohavičiek Adriana, vyznačujúcou sa vycivenou žiadostivosťou štíhlučkej nymfičky – chudé kostnaté ruky, tenký driek, neveľké, no pôvabne tvarované prsia, ľahko pozdvihnutá akoby pohrdlivá horná pera – ktorú už nebavilo milovať sa na posteli a uprednostňovala všetky ostatné dostupné varianty, tu v budove sa najradšej oprela o školskú lavicu, roztiahla stehná a prehýbala sa v polhodinu, ba i hodinu trvajúcej extatickej rozkoši, počas ktorej sa ani jediný raz nezastavila, neuvoľnila, nevydýchla si, prehriata, prekrvená, dychčiaca samica, fľakatá na stehnách, na bruchu, na šiji; nechápal som, ako čosi také dokážem, ako je možné, že to vydržím tak neuveriteľne dlho, darilo na mi to vlastne iba preto, že ma v okolí môjho statočne zápasiaceho gladiátora ustavične čosi svrbelo, šteklilo a nebolo to ani také nepríjemné, len som sa stále nemohol domilovať, ani čo by som sa namiesto milovania iba škriabal, a nijako som sa nemohol vyškriabať na ten svoj vrchol a vydať zo seba absolútny vzdych, no moja maliarka s miernym líščím predkusom, voňajúca farbami bola z toho celá bez seba, strašne sa jej to páčilo a veľmi si ma pochvaľovala, mne to bolo záhadné, až kým ma to nezačalo dole svrbieť i bez milovania a ja som s netajenou hrôzou odlúpol z kože jedno síce maličké, avšak neobyčajne živé zvieratko – – –

– – – letel som do univerzitky, niekdajšieho útočiska akademika i profesora, vrhol som sa na príslušnú literatúru, odtiaľ som trielil po dédété, ktoré sa v oných starých zlatých kazisvetských časoch ešte našťastie vyrábalo a veľmi účinne zaberalo, mal som možnosť na vlastnej koži zakúsiť, že dédété je naozaj ekologický mor, pliaga, spúšť, stačil jeden zásyp, tie ďalšie dva už boli iba takzvané zásypy zaisťovacie alebo bezpečnostné, a keďže nešťastie nanešťastie nechodí po horách, ale po ľuďoch, neostalo žiaľ, len pri mne a pri mojej nie práve najhygienickejšej umelkyni – ale prenieslo sa i na moju dovtedajšiu ľúbosť, milú malú matematičku, s ktorou som sa neviem už koľký raz rozchádzal a znovu dával dokopy, náš vzťah prežíval opäť raz vážnu krízu, do ktorej spadla táto zazverená osoba, ani neviem, ako sa mi to podarilo, že som maliarku ulovil, išli sme po nej dvaja, poznali sme ju z videnia už dlhší čas, páčila sa nám obom, mala v sebe čosi nepopísateľne dráždivé, zdravili sme sa s ňou, brali sme na ňu, ale ona vtedy kohosi mala, konečne sa nám ju raz podarilo nakontaktovať a zatiahnuť do viechy, hneď ten večer som ju odprevadil až do postele, už si nepamätám, prečo práve ja, tuším ten môj priateľ mal vtedy nejakú povinnosť, alebo som bol jednoducho bezočivejší, to bola moja jediná možnosť, pretože on bol krajší chalan, aj k nej viac pasoval, nakoniec spolu chodili a bola z toho love story, no ešte pred ním som ju mal ja, a hoci sa z mojej strany nedalo hovoriť o životnej láske, určite som bol očarený, nie iba ňou samou, ale aj rýchlym priebehom udalostí, expresným ťahom na posteľ, ja som predtým s dievčatami vždy dlhšie chodil, kým prišla, ak vôbec prišla, telesná láska, akýsi vnútorný imperatív vo mne si vyžadoval najprv súzvuk duší, ale ktovie, možno to bola z núdze cnosť – – –

– – – Uťuško mi neskôr Adrianku zinterpretoval, „ona je ako šachová figúrka“, vyslovil sa, „kam ju postavíš alebo položíš, tam ostane“, ja som s ňou pravda nehrával šach, ale miloval som sa vo všetkých pozíciách, v náhlom nečakanom poblúznení; ešte pred návštevou univerzitnej svätyne som noc čo noc chodieval k nej domov, bývala s matkou, ale v izbe so samostatným vchodom, zakaždým som vkĺzol dnu s fľašou vína zakúpenou v stánku pod Manderlákom, vlúdil som sa k nej a každú, každučičkú noc sme sa milovali, niekedy aj ráno či cez deň, keď matka odišla do roboty; v živote som ju nevidel maľovať alebo robiť niečo iné okrem toho, čo sme robili spolu, a hoci neprestávala voňať po farbách, ja som ju poznal iba ako milenku; koloval vtedy taký zvrat: „chodieva ju jebávať“, hovorilo sa o pravidelne udržiavanom styku, a ten zvrat mal v sebe okrem vulgárnosti i akúsi temne vzrušujúcu samozrejmosť, nerestnú naliehavosť, nepotlačiteľnú nutkavosť, dráždivú nevyhnutnosť ustavičnej súlože, akoby taká žena bola kobylou, ktorá musí byť ustavične osedlaná, očistená, okefovaná, akoby bola pôdou, zemou, ktorú treba sústavne obrábať, tmavou hlbokou jaskyňou, do ktorej treba stále zostupovať, akoby bola nepretržitou automatickou prevádzkou, večne kopulujúcim a naveky kohabitujúcim perpetuom mobile, ktoré musí bez ustania plniť zakódovaný program, a ja som tušil, že tu ide práve o takúto ženu, a keby som v tomto programe vynechal jednu jedinú noc, ak by som ju čo i len raz nenavštívil, ak by som sa z akýchkoľvek príčin nedostavil, tak všetko praskne, rozsype sa celý vzťah; vedel som, prirodzene, že raz sa to aj tak skončí, pretože takýto pomer sa nemôže udržať, a ja som intuitívne vnímal, že je to vzťah nielen nerestný, ale aj čímsi nekalý, no predsa som sa akosi len tak sám od seba nechcel vzdať toho číreho živočíšstva, o ktorom by som ani nebol veril, že vôbec existuje; mal som vtedy priaznivé obdobie, vyšlo mi pár článkov, dostal som na moje pomery kopu peňazí, a tieto úspechy umu mi akosi súzvučili s úspechmi tela, celkom tak ako som na dvestodvadsaťtrojke v duchu kalokagatie pestoval a rozvíjal jedno i druhé, s povznášajúcim presvedčením, že to je tak správne, že to tak má byť, cítil som sa ako kráľ, pil som ako kráľ, miloval som ako kráľ – – –

– – – akurát v jednom som si nebol úplne načistom, nedokázal som sa totiž rozísť so svojou trvalkou, nevedel som sa z toho vysomáriť a veci sa ešte skomplikovali, keď ona zo mňa tú výtvarníčku vysnorila, bola totiž obdarená priam neskutočným čuchom, mávala o tom videnia, snívalo sa jej o hadoch, čo malo znamenať, že som jej neverný, že som „zlý“, ako vravievala, darmo som jej to vyhováral; moja situácia sa sťažila a jej predtucha sa prehĺbila, keď sa jedného dňa maličké zvieratká rozliezli aj po jej nežnom, kučeravom, slušne vychovanom pohlaví s kratučkým, váhavým orgazmom, čo iné som mohol robiť ako doniesť aj jej dédété a vysvetliť, že to mám zrejme z kaviarne Grand, kam sme sem-tam chodievali zostavovať noviny alebo len tak na strik, no a tam je predsa plno špiny, nečistoty a bacilov, a tie záchody, hrôza! veď vieš; vedela, istotne vedela svoje, ale čo to v skutočnosti bolo, to som sa ja nedozvedel, nechala si to pre seba, azda tie zvieratká boli prisilným šokom, takže radšej vtedy uverila mojej interpretácii, pretože s pravdou sa nedalo žiť a dýchať, milujúci človek radšej odškriepi nos medzi očami, len aby tá skutočnosť vyzerala nie pravdivejšie, ale prijateľnejšie a znesiteľnejšie, láskavejšie a krajšie; jej decentná dieročka, zastretý jarček, skrytá úžľabinka sa odhalila, pretože si ju celú ostrihala, potom ma to pichalo, čo však malo určité výhody, lebo som svoju schopnosť predlžovaného milovania preniesol dočasne i na ňu, tentoraz nie vďaka zvieratkám, ale v dôsledku pichania, mojej matematičke sa to tiež zapáčilo, veľmi tomu prišla na chuť a jej ostýchavého telíčka sa zmocňovalo nebývalé vzrušenie, ktoré nakoniec paradoxne u nej viedlo k hriešnej poživačnosti a k definitívnemu rozchodu so mnou – – –

– – – no ešte predtým som sa rozišiel s maľujúcou nymfičkou, naozaj stačilo, aby som raz vynechal, dokonca nie z vlastnej viny, vydala sa kamsi robiť artprotis a pri tej príležitosti mi ju prebral ten druhý, ktorý na ňu ustavične striehol a vybral sa tam na Moravu na motorke za ňou, a ona, ako mi potom vysvetľovala, ona mu nevedela odmietnuť, čo síce akože ľutuje, mrzí ju to, ale inak jej bolo dobre, toto mi priznala po krížovom masochistickom výsluchu, ktorým som z nej ťahal podrobnosti, vyjavila, že milovanie s tým druhým bolo veľmi pekné, so mnou je to jasné že tiež fajn, a keď ja na tom trvám, tak ona už s ním nepôjde, pokiaľ sa teda nebudem na ňu hnevať a budem to s ňou robiť ďalej, lebo inak by zase musela s ním alebo s niekým iným, keďže to má tak rada a nemôže bez toho žiť, byť a dýchať; potom ma ten druhý pristavil kdesi na skútri a chcel odo mňa, aby som pomenoval svoj vzťah k nej, aby som to definoval preňho i pre seba, aby som sa vyslovil, ako to s ňou myslím a čo plánujem ďalej, usiloval som sa síce akejkoľvek záväznej odpovedi vyhnúť, lenže ako som už naznačil kdesi na začiatku tohto textu, ktorý teda rozhodne nemal a nechcel byť správou o necudnostiach a zhýralostiach, a ja len dúfam, že sa z nich čoskoro vymaním – – –

– – – nuž ako som spomínal, ľudia na motorkách vedia byť neobyčajne naliehaví a nástojčiví (pozri Ašinko v onen pamätný augustový týždeň), a tak i tento môj priateľ naliehal veľmi a nástojčivo, až nakoniec z mojej neurčitosti usúdil (koniec-koncov správne), že mi na našej spoločnej známosti tak strašne nezáleží, že to žiadna láska až za hrob nie je, a potom sa ma už nepýtal nič, ale odfrčal za ňou; v jeho úsudku bolo veľa pravdy, hlavne tej, že som mal radšej jeho ako ju, lebo ten chlapec, to nebol nik iný ako nebohý Peter H., ktorý s ňou potom rajzoval na motorke po Slovensku, to bolo ešte pred jeho dánskou známosťou, výtvarníčku úprimne ľúbil a prirodzene aj miloval, čo sa prejavilo medziiným v tom, že sa v historicky veľmi krátkom čase prišiel ku mne poradiť ohľadne istých maličkých zvieratiek a takisto úspešne aplikoval neoprávnene hanené dédété, tuším sme to dédété užívali všetci, okrem zdroja nákazy, ktorý jedného dňa nečakane zdúchol z republiky a zastavil sa, teda zastavila sa, aby sme nezabudli na jej také významné pohlavie, ktoré sa zastavilo až v Austrálii, odkiaľ prišla klebeta, že sa tam intímne zblížila s istým psom (pozor, to nemala byť metafora à la Dano = krava, išlo o reálneho psa), a tento partner ju vraj raz pri tak dodriapal, že si musela dať urobiť plastickú operáciu, na ktorú minula aj ťažko našetrené austrálske doláre svojho dávnejšie emigrovaného brata – neviem, ako to naozaj bolo, ale že Adrianka i s jej červíkmi bola pozdravom z pekla, o tom som nepochyboval – – –

– – – s touto kurióznou bulvárnou informáciou z oblasti zoofílie odchádza moja bývalá milenka a Petrova niekdajšia milá z týchto stránok, odkiaľ, ako teraz vidím, pomerne dosť ľudí zostupuje do nebytia alebo odstupuje do inobytia v emigrácii, čo som o nej pravdaže netušil v čase drevených lavíc na dvestodvadsaťtrojke a iných miestností v päťposchodovej budove univerzity, od ktorých sme mali kľúče – – –

– – –- a tento základný pocit samozrejmosti, svojbytnosti a suverenity, ten pocit, že máme kľúče, ten nám len tak ľahko nik nemohol vziať, nedali sme si ho zobrať ani dlho potom, čo nám tieto konkrétne i mnohé ďalšie kľúče odobrali, bol to veľmi oblažujúci, radostný pocit, s akým sa dá vydržať veľmi dlho, a dačo z neho už ostane navždy; pocit formujúci naše postoje a náš vývoj, o čom tu podávam správu – – –

– – – správu, ktorá vlastne sledovala zázrak iniciácie, vovádzania, zasväcovania, a keď aj súčasťou tejto iniciácie boli lumpačky či záchvevy nerestí, tie boli skôr výnimkou ako pravidlom, ak sa aj ocitla v hre vagína, ako sa o veci vzdelane vyslovil náš encyklopedický Ilanko, išlo o ňu zväčša kultivovaným spôsobom, v očarujúcom podaní, v krásnom nočnom vydaní, pri ktorom sa i do niečoho tak veľmi konkrétneho, ako sú povedzme ženské prsia, nutne primieša aj čosi abstraktné, čosi nočné, temné, záhadné, metafyzické, filozofické, nadčasové, čo tie ňadrá akoby zarámcuje, zasadí do širších súvislostí, čím ony samozrejme neprestanú byť dráždivými bielymi zvonmi cengajúcimi na naše libidá, ostrými štítmi-pahorkami narážajúcimi na naše stvrdnuté, vystužené žalude, lahodnými guľatučkými kôpkami núkajúcimi sa do našich rozochvených dlaní alebo hoci drobnými hrbolčekmi, ktorých ružové končeky v našich ústach a pod našimi jazykmi vedia vydráždiť majiteľku do nepríčetnosti; neprestanú byť síce obnaženým živočíšnym posolstvom milovaniachtivého stvorenia – no zároveň čímsi v sebe sú už aj archetypom matky, prasymbolom štedrej, prajnej, pritakávajúcej materinskej lásky zaručujúcej pokoj, nehu i bezpečie; a nielen to, sú aj čímsi, čo je krásne, či už samo osebe alebo v kontexte s ostatným ženským telom, čo je esteticky pekné svojimi líniami, tvarom i komunikatívnym zakončením; ženská hruď teda bola posolstvom, ktoré nám krúžilo aj okolo hlavy, nielen okolo pohlavia, posolstvom, ktoré síce vystrelilo pružiny našich údov, idov a pudov, ale ktoré sa zároveň uberalo po dráhe spolu s našimi ideami, myšlienkami a projektmi, s našimi predstavami, plánmi a túžbami, s jemnými pradivami našich úvah zbavených všetkej sexuality, akejkoľvek živočíšnosti a vzdialených každej erotickosti, úvah o nádeji, viere, o láske, úvah o zmysle a o hľadaní zmyslu, úvah o živote a smrti, meditácií o časobytí a časopriestore, korešpondujúcich s mojím pociťovaním času a rozplývaním sa v priestore, s tým stavom kocky cukru vhodenej do tuhého horúceho čaju, kocky, čo sa rozplýva a stúpajú z nej bubliny... bubliny... bubliny – – –

– – – úvah, meditácií a zamyslení korešpondujúcich s úžasom z objavu a širšie so schopnosťou užasnúť, prekvapiť sa, začudovať sa, ale tak riadne, náramne, opravdovsky – pocit výrazne opačný cynickému znalectvu ľudí a pomerov, bohorovnému poznaniu, ktoré sa už nedá nikým a ničím ohúriť, ktoré sa už nikdy nedá zaskočiť, ktoré nič nevyvedie z miery: nikto, nikdy, nič – – –

– – – zázrak iniciácie predchnutej prchavým pocitom slobody, možno ešte iba závanom slobody, túžbou po slobode, ktorú vari nikto nevie presne definovať, zato ju však môže precítiť; slobody, ktorá ešte nie je znejasnená a spochybnená pseudodialektickým jazykom o „slobode pre koho-čo a proti komu-čomu; slobode od koho-čoho a s kým-čím“, slobody ešte neohrozenej a nepoohýbanej skloňovaním a pádmi – – –

– – – závanom tej slobody, o ktorej v Mannových Buddenbrookovcoch vravel Morten Schwarzkopf, keď sa Tony Buddenbrookovej priznal, že je členom tajného spolku: chceme slobodu! zvolal a keď sa ona prekvapila, že akú slobodu, hovoril jej: „,Nu ano, svobodu, víte, svobodu...‘ opakoval a pohnul přitom paží neurčitým, trochu neobratným, ale nadšeným posunkem dolů, přes moře, a to nikoli na stranu, kde meklenburské pobřeží svíralo zátoku, nýbrž tam, kde moře bylo otevřeno, kde se před užšími zelenými, modrými, žlutými a šedými pásy lehce zčeřeno, velkolepě a nedohledně dmulo vstříc zastřenému obzoru... Tony sledovala směr jeho ruky; a zatímco nechybělo mnoho, aby se jejich ruce, jež spočívaly vedle sebe na drsné dřevěné lavici spojily, dívali se spolu v touž dálku. Mlčeli dlouho, zatím co moře klidně a těžce šumělo k nim nahoru... a Tony se zdálo, že je najednou s Mortenem zajedno ve velikém, neurčitém, tušivém a toužebném porozumění pro to, co je ,svoboda‘.“ – – –

– – – slobody so všetkými jej vlastnými ilúziami, vrátane tej, že je vydobyteľná pre všetkých; slobody so všetkými jej imanentnými rozpormi, s jej mamom a klamom, ktorý vie zastrieť neslobodu iných, a my sme vtedy ani zďaleka nedovideli na toľkých neslobodných, boli sme nehanebne egoistickí mladíci, ktorým ešte nedošlo, že napríklad iní nemohli mať kľúče preto, lebo sa na fakultu nikdy nedostali alebo z nej boli vyhodení; to až časom sme spoznali, ako veľmi súvisí jedna sloboda s druhou, sloboda jedného so slobodou druhého, až po čase sme sa začali učiť pokore, odpusť nám, kto môžeš – – –

– – – iniciácie, ku ktorej okrem onej schopnosti užasnúť, okrem obdivnej poklony pred bytím ako takým, okrem radosti z bytia, obyčajnej, bezpredpokladovej radosti, náhlej, čírej, čistej potechy z toho, že je svet a my sme v ňom, patrila aj iniciácia do druhej, odvrátenej strany bytia: zoznámenie sa s beznádejnou prázdnotou, od ktorej pukajú kosti, so zadúšavým osamotením, o ktorom nevieme, ako ho prekonať; okúsenie stavu, keď človek nie je nikam zapojený, zaradený, hoci by tak veľmi chcel, lenže nevie ako na to; topenie sa v pocite nepochopenia, neporozumenia zo strany všetkých ostatných, od celého sveta; stretnutie s bezútešnou nudou, keď človek zistí, že existuje čas, a on netuší, čo zmyslupné a hodnotné by mal robiť; závan smrti blízkych, smrti reálnej, ktorú už v tomto veku vieme precítiť; dotyk smrti symbolickej, akou je umieranie našich lások, našich túžob, našich snov – – –

– – – iniciácie, ktorá je vždy aj vovedením do neslobody, prežívanej tým trpkejšie, čím viac dostaneme možnosť zažiť onen prchavý, nedefinovateľný pocit od mora v Lübecku – – –

– – – iniciácie, ktorú každý jej účastník prežíva ako čosi výlučné a jedinečné, hoci zo sociologického hľadiska ide o prirodzený mechanizmus obnovy spoločnosti, zákonitý akt, ktorým do života vstupuje nová dorastajúca generácia – pravda, len vtedy, ak daná spoločnosť vôbec má mládež, čo zas nie je také samozrejmé pretože každej spoločnosti sa môže prihodiť to, čo zistil poľský profesor Stefan Nowak o svojej krajine, kde podľa jeho výskumov takmer zmizla mládež a nahradilo ju konformistické a realistické pokolenie, ktoré svojim rodičom vytýkalo nie kompromisníctvo či nadmerné pripôsobovanie, ale im naopak zazlievalo, že dokázali málo vybaviť, zariadiť, vyboxovať; pokolenie, z ktorého sa postupne vytrácali prvky charakteristické a tradične pripisované práve mládeži: životná dynamika, nekompromisnosť, zápal za krajnú spravodlivosť, rebélia, idealizmus; mať mládež tak znamená mať v spoločnosti zastúpenú skupinu, vrstvu, generáciu, ktorá sa dotýka hviezd, ktorej ide o všetko: jej diagnózy a recepty nemusia byť univerzálne platné, nemusia sedieť, dokonca môžu byť smiešne; no ich účelom nie je okamžitá aplikácia – – –

– – – to iba ktosi príde a tak ako jeden z Osamelých bežcov pomenuje daný stav, vyhlási diagnózu o slovenskom človeku, ktorý sa tradične rozplýva v kolektíve zvanom národ, „v ňom hľadá svoje naplnenie a zaň sa anonymne skrýva, v ňom permanentne prezimúva, ústi do jednoliatej hmoty, ovládnutej gravitáciou pudu sebazáchovy“, uchováva len „holú existenciu, sklonenú nízko nad chlebom, aby ju nezasiahli nivočiace víchry dejín“; vytýči potrebnú zmenu, keďže je „najvyšší čas, aby slovenský jednotlivec radikálne, raz navždy pretrhol túto tradíciu minimalistickej existencie“ a vzápätí určí terapiu, totiž „emancipáciu indivídua, jeho vedomia a svedomia, jeho otvoreného kritického myslenia, jeho schopnosti byť úplnou, celistvou bytosťou, zodpovednou za svoje činy a myšlienky“ – a v zdravej spoločnosti znie takýto hlas tak, aby doľahol až do ušú veľkých mužov, ktorí by sa chceli stať Veľkými Mužmi“ – – –

– – – iniciácie ako procesu, ktorý sa prakticky nemusí končiť po celý život, pretože človek môže dospievať až do smrti; iniciácie, počas ktorej sa náš pobyt na svete a jeho zmysel alebo nezmysel vyjavujú nielen na základe abstraktných intelektuálnych diskusií a sporov, ale aj na základe vlastného počínania, vlastného správania, vlastných zážitkov a skúseností – – –

– – – zážitkov a skúseností plných paradoxov, tak ako mne jeden z ďalších kľúčov k spôsobu bytia v tejto spoločnosti paradoxne poskytol fízel, eštébák, tajný, spomínaný kapitán Mrázik, ktorý nás mal na starosti už na fakulte a ktorý po čase za mnou zašiel do onoho domu s niekdajším cyklostylom a príslušenstvom uloženým v pivnici; z toho príslušenstva už vtedy ostali iba fľaše s horľavinou, papiere sa dávno popísali, blany sa dávno zničili, iba na tú tekutinu sa zabudlo; kapitán Mrázik pravdaže neprišiel na motorke ako kedysi Ašinko, no jeho návšteva mala nemenej naliehavý charakter, prišiel krátko po čarovnom celonočnom posedení s Dominikom a Ďurim, bolo to beseda z rodu neplánovaných, spontánnych stretnutí, stretnutí spadnutých z neba ako dar – – –

– – – „poďme už,“ nabádal Dominika každú chvíľu jeho priateľ, „áno,“ hovoril Dominik, „áno, dopijeme a ideme, Ďurko... dopijeme a ideme...“; a práve pre toto neobyčajné milé stretnutie – „dopijeme... a ideme...“, pre posedenie v pätici, pre ten na celú noc roztiahnutý medzigeneračný rozhovor-obcovanie, spoluvravu, spoluslovenie, udané taxikárom, čo nás naň doviezol k Ucinkovi z dnes už neexistujúcej kaviarne Kriváň čiže Dax, kde sme na seba náhodou narazili a kde sme začali – – –

– – – bol som pri tom, keď ten Dax búrali, navôkol postávali skupinky ľudí, zväčša starších mužov, penzistov, kde-tu mamička s kočíkom, zopár faganov, pobehujúce psy a náhodní okoloidúci, niekoľko vidiečanov, čo prichádzali do centra od hlavnej stanice; do múrov domu sa zaprel pásový traktor, kus steny sa odvalil a kotúče prachu zastreli výhľad, a keď prach sadol dolu, odrazu sa vedľa mňa vynoril Ďuri-báči, ktorý tam blízko býva, vynoril sa nie ako prízrak, ale ako svedok, ako svedok odchádzajúcich čias, a jeho vždy opálená tvár znenazdajky nadobudla črty židovského proroka, hľadel som naňho a čakal, že teraz povie niečo z Talmudu, pretože k tejto scéne ničenia, rúcania a likvidovania sa mi mimoriadne žiadala dáka starobylá múdrosť, túžil som po upokojujúcom nadčasovom slove, ktoré by zo mňa sňalo úzkosť z búrania, no Ďuri mlčal, a tak sme spolu čušali a dívali sa, objavila sa obnažená fasáda starého domu za Daxom, s veľkým, trochu vyblednutým, no ešte vždy rozoznateľným reklamným nápisom propagujúcim tuším pastu Odol, pred každým trhnutím traktora sa zástup ľudí nadýchol a psiská stíchli, a po každom zvalení si ľudia zas vydýchli a psiská sa rozštekali – – –

– – – stáli sme tam pri tomto typickom bratislavskom výjave, fascinovaní vidinou definitívneho zániku, od ktorého som nevládal odtrhnúť oči, hoci mi ten pohľad nerobil dobre, „tak už nie je Dax,“ prevravel napokon Ďuri potichu a vážne, bez jemu inak vlastného nadhľadu a irónie, „nebola to nijaká pamiatkovo cenná budova..., ale tí ľudia, čo tu sedávali... všetci sem chodievali, celá slovenská literatúra...“ a menoval jedného za druhým, básnikov, spisovateľov, novinárov, z ktorých už mnohí neboli medzi živými, v tej chvíli som intenzívne pocítil potrebu klobúka, ktorý mi odrazu vôbec nepripadal čudný ani smiešny ako na Imriškovi, ale naopak ako veľmi primeraný a žiadúci, aby som ho mohol zložiť a pokloniť sa ich pamiatke, bola to veľmi prirodzená, neokázalá pamiatka, výrečnejšia ako pomníky a pamätné izby a literárne múzeá, a ja som znezrady prepadol ambivalentnému pocitu veľkého smútku a veľkého šťastia, smútku nad skonom ľudí, ktorých mi menoval, a šťastia z toho, že tu nemusím stáť sám a že mi ich má kto menovať, že mi má kto sprostredkovať odkaz istej tradície, tradície možno len kaviarenskej, avšak tradície, ktorú som v tej chvíli pociťoval ako veľmi živú; spomenul som si na jednu veľkolepú noc s Matuškom a jeho spoločnosťou, ktorá skončila v dome s cyklostylom a samozrejme som myslel na to, ako nás z toho Daxu odvážal pred časom taxikár k Ucinkovi, na dišputu pri lahodnej trojici francúzskych syrov Camembert, Livarot a Pont-l’-Eveque a pri nemenej skvostnom červenom ChČteauneuf-du-Pape, ktoré Ucinko zázrakom odkiaľsi vypriadol, vtedy nič také nebolo k dostaniu, istotne si ich už dávno zadovážil a držal na ľade, aby si raz nimi mohol uctiť milovníka národa, čo pozná tristo druhov syra – – –

– – – na dišputu, o ktorú sa potom prišiel zaujímať kapitán Mrázik, čo mi osobne priniesol pozvanie na vypočúvanie, známu ceduľku požadujúcu, aby som sa vtedy a vtedy dostavil tam a tam; toho roku bola veľká zima, všade plno snehu, a keďže neodpratávali všade, naša uzučká ulička bola tým snehom celá zavalená, no kapitán Mrázik pred touto prekážkou necúvol a rozhodol sa ju zdolať, čo sa mu napodiv podarilo, pretože pod oknami domu z ničoho nič stála sivá embéčka, ktorá bola s najväčšou pravdepodobnosťou služobná, hoci navonok jazdila na číslo a značku neškodného súkromníka, z tej embéčky vystúpil kapitán Mrázik, zazvonil raz, dvakrát, pomaly som schádzal dolu z manzardky, kto by to tak asi mohol byť, pátral som v duchu, až na poslednú chvíľu som trochu pridal, pretože zvonec sa naliehavo ozval tretí raz a ja som sa už začal nádejať, že takto nástojčivo sa môže hlásiť iba poštár, ktorý mi možno nesie nečakaný honorár za dáky preklad, mal som vtedy prácu doma, bol som zamestnaný ako dokumentarista vo výskumnom ústave práce a práve som sa venoval excerpovaniu zjazdových dokumentov bratských strán na tému ekonomiky, mal som na stole rozložený referát súdruha Cedenbala o vedeckom riadení a organizácii práce v Mongolsku a dolu sa mi zatiaľ ozývala Ázia v embéčke; konečne som zišiel ku dverám a otvoril, hneď som ho spoznal, nemusel mi nič vysvetľovať, iba som vykukol von a mrkol na auto, koľko ich je a čo chcú, či to bude domová prehliadka alebo len pozvanie, bol tam iba šofér, tá moja úvaha bola skôr automatizmom, pretože som bol takpovediac čistý, nič také, čo by stálo za prehliadku, som vtedy doma nemal, až na pár starých časopisov a kníh, ale reflex zapracoval, no bolo to iba pozvanie, kartička s termínom, Mrázik sa so mnou vôbec nebavil, len čosi zamrmlal, vrazil mi predvolanie do ruky a uberal sa preč – – –

– – – on sa náhlil preč a vo mne všetko vrelo: vošiel som dnu, zavrel za sebou dvere a vzápätí som sa roztriasol od ošklivosti, tento reflex sa dostavil okamžite, ako keď alkoholika pri averzívnej terapii napichajú apomorfínom a potom mu dávajú piť, Mrázik mi slúžil ako apomorfín a kartička ako alkohol; potom som počul, ako síce naštartovali, ale nemôžu sa pohnúť, a vedený ďalším reflexom som sa rýchlo rozbehol k oknu: číslo! musím predsa zistiť číslo tej embéčky, aby som prípadne mohol varovať ostatných, na akých osobných autách sa rozvážajú, ale ako som tam tak stál ukrytý za záclonou a prižmuroval oči, aby som lepšie videl, odrazu ma doslova udrelo do čela samozrejmé poznanie, že zapisovanie čísel, to je predsa záležitosť inej epochy, to sa k dnešku už nehodí, to už patrí do dávnoveku, do prvého týždňa po okupácii, veď keď sa to tak vezme, dnes sú všetky autá ich, každé môžu kedykoľvek použiť a je to iba na nich, ktorým práve prídu – – –

– – – stál som pri okne a pripadal som si čoraz smiešnejší a trápnejší s tým svojím pokusom zapísať si číslo, no ale ostal som tam trčať a hľadieť na nich, ešte vždy sa nepohli, hlavou mi preblesklo, že by mohli robiť užitočnejšiu prácu, včera mi jedna známa, právnička, spomínala, koľko neobjasnených zločinov v meste pribúda; auto stálo presne tam, kde som ho prvýkrát zazrel, a vtom ma pichlo pri srdci: blany sú síce preč... ale tie vodičky, tie vodičky v pivnici! čo ak... motor už síce reval, avšak pneumatiky sa prešmykovali a otáčali na mieste, rozvirujúc za sebou snežný poprašok, kapitán Mrázik vystúpil z auta a snažil sa tlačiť, ale márne, podchvíľou blysol pohľadom smerom k domu, možno chcel vedieť, či ich vidím, či ich pozorujem, ako sa tam mecú – – –

– – – ustúpil som dnu do izby a len čo som odvrátil tvár, apomorfín zaúčinkoval a prišlo mi zle, až mi to prudko vystúpilo do hrdla, takže namiesto do pivnice som musel bežať na záchod, a ako som tak kľačal sklonený nad misou, lebo stáť som nevládal, prišla na mňa malátnosť, bol by som odpadol, tak som pokľačiačky začul klopanie na dvere, najprv len také diskrétne, nenápadné, potom aj zvonček, znovu a znovu, a keď nik neodpovedal, dotyčný zvonka sa rozzvonil a rozbúchal celkom neokrôchane a nahlas, vycengúval a zlostne búšil do dverí, len-len že nezačal vyvolávať; bol som najprv pevne rozhodnutý, že tomu smradovi za žiadnu cenu neotvorím, vedel som už, že sa to k nám dobýja Mrázik, ale ako narastal buchot a cengot, vyľakal som sa, že začne na mňa kričať a zbehnú sa susedia, bola to zrejme len otázka času, musel som mozgu dožičiť čas, aby si vymyslel nejakú racionalizáciu, zdôvodnenie svojho rozhodnutia, aby som sa sám sebe totálne nesprotivil; vyšiel som teda zo záchodu, zakričal „Moment!“ a vypláchol si ústa, zostúpil do pivnice po lopatu, pre istotu som začal vylievať fľaše s tekutinou do kotla s koksom, lenže ten zahučal ako besný, div že nevybuchol, takže som musel prestať, a vykročil som von – – –

– – – pustil som sa odhadzovať sneh spod eštébáckeho auta, Mrázik si tiež našiel akúsi dosku, s ktorou ho odhŕňal, pracoval namosúrený, ale s vervou, neprehodili sme spolu jediné slovo, zrejme ani jemu nebolo príjemné, že je odkázaný na moju pomoc, no na druhej strane tú pomoc bez okolkov vyžadoval, ako ju možno vyžadovať od väzňa, on vlastne tým naliehavým vyzváňaním už zo mňa toho väzňa vyrobil, ešte pred vypočúvaním a bez ohľadu na výsledok výsluchu, radšej som teda urputne pracoval, aby som to mal čím skôr za sebou, odhadzovali sme iba my dvaja, Mrázikov kolega, šofér, ani len nevystúpil, vyzeral ako obrovské biele prasa, ktoré iba sedelo a pozorovalo nás malými očkami, ani sa nepohlo – – –

– – – naveľa-naveľa sa dielo podarilo, sneh sme odpratali, auto roztlačili, Mrázik naskočil za jazdy, nepovedal ani bú, a ja, ja som sa v trpkej bezmocnosti zohol a šmaril za nimi snehovú guľu, ibaže vzápätí som sa doslova cez slzy narýchlo a nasilu usmial, nachystal som si úsmev, pripravil som si ho, keby sa predsa len náhodou v tom absurdnom snehu obrátili a vrátili, aby som svoje beznádejné, opustené, zbytočné, smiešne, zúfalé gesto odporu mohol pre istotu poprieť a vydávať ho iba za žart, pre prípad, že by tí dvaja žiadali odo mňa vysvetlenie, lenže tí ma nechali tak a čoskoro zmizli za rohom, a keď sa stratili, sadol som si do snehu, vyčerpaný a zmagorený, ponížený nielen touto spoluprácou, týmto záverečným aktom, touto kolaboráciou s fízlami, ale skrúšený celým priebehom akcie, potupený svojimi reflexmi, svojimi reakciami – – –

– – – najprv odpor a ošklivosť (preboha: Mrázik!), potom odhodlanie, pokus o čin, o skutok (zapísať číslo!), potom strach (fľaša s tekutinou), nato hnus a neschopnosť zvládnuť emocionálny atak, chladne rozvažovať (záchod), zatým moja porážka tesne nato, čo som sa zaťal, že ani zaboha neotvorím, vzápätí zúfalá amatérska snaha zahladiť stopy (kotol!), no a nakoniec moja účasť, moja spolupráca, moja kolaborácia (lopata!) zakončená márnym a márnivým, navyše nedokončeným a vzápätí spochybneným pseudojánošíkovským gestom – a to ešte nie je všetko, pretože len čo som takto naživo zrealizoval citát nalepený odspodu na písacom stroji Petra H., citát o tom, že ľudia nenávidia sami seba za to, že sú schopní žiť pod diktatúrami a nič proti tomu nerobiť, musel som ešte seba samého potrestať za svoje fiasko, takže som napokon vstal, vrátil sa do domu a zostúpil do pivnice, zo snehu k ohňu, v ktorom som pomaly likvidoval fľaše s rozmnožovacou tekutinou, čo boli kedysi spolu s istým strojom tak po slovensky ukradnuté a po slovensky nevyužité, a ja som v tom ohni nepálil iba chemickú kvapalinu, ja som v ňom pálil oveľa, oveľa viac, a keď to dohorelo, zo mňa už bol iný človek – – –

– – – takýto prerod sa pravdaže musí zapiť, a to bolo naozaj jediné, čo mi po tom všetkom ostávalo, ožrať sa, sťať sa namol, zdrať sa do nemoty, potrestať takýmto pitím samého seba, a to som aj urobil, čím som dovŕšil klasický model slovenského správania, ktoré mi pomohol osvetliť fízel a poskytol mi tak kľúč k pochopeniu ľudí tu, k ich konaniu v tomto časopriestore, do ktorého som na začiatku vletel, netušiac, kam ma to zavedie, azda v nádeji zostaviť správu, čo sa možno ani zostaviť nedá, tak ako píše Brandys v Žolíku o Achmatovovej: „Uvažoval som o tom, čo všetko by som sa mohol od nej dozvedieť, keby existovalo odovzdávanie skúseností. Hovorím keby existovalo, lebo sa obávam, že neexistuje – že skúsenosti generácií a ľudí sú neprenosné, že sú uzavreté. Človek nemôže odkázať iným svoju vlastnú starobu, vojnu alebo charakter, každý musí vždy všetko zakúsiť od začiatku sám, na vlastný účet, akoby predtým nikdy nič nebolo, akoby pamäť mohol mať len človek, a to len pre seba. Akoby ľudstvo vôbec žiadnu pamäť nemalo.“ – – –

– – – a tak si nenárokujem na pamäť ani na odovzdávanie skúseností, lebo do všetkého, čo bolo, som schopný naozaj len nakuknúť, a preto bude najlepšie, keď túto správu ukončím a pomenujem ju trojslabičím, za ktorým už nasleduje iba bodka:

SKOK A KUK.

Bratislava – Hodruša 1983

Bibliografická poznámka

Kniha je zostavená z próz, ktoré už predtým vyšli v iných publikáciách.

Text Posolené v Ázii vyšiel pôvodne v časopise Obsah (1983), poviedka Okno v časopise Fragment K (1988), obe pod menom Juraj Fabuš.

Text Skok a kuk vyšiel po samizdatovom vydaní (1983, Juraj Fabuš) v roku 1990 v knižnej edícii Fragment – K.

Dejte si práci být živi v časopise Lettre Internationale v roku 1990.

Väčšina poviedok vyšla vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ v publikáciách Ľahkým perom (1987), Posolené v Ázii (1990).

Texty prešli veľmi miernou úpravou autora.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2011

Zodpovedná redaktorka Mária Štefánková

Editorka Zuzana Šeršeňová

Návrh obálky Dodo Dobrík

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0355-1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Table of Contents

Titulná strana

BANÁLNA POVIEDKA

Jeden (I)

Dva (II)

Tri (III)

Štyri (IV)

Päť (V)

Šesť (VI)

Sedem (VII)

Osem (VIII)

Deväť (IX)

Desať (X)

Jedenásť (XI)

Dvanásť (XII)

Trinásť (XIII)

Štrnásť (XIV)

Pätnásť (XV)

Šestnásť (XVI)

Sedemnásť (XVII)

Osemnásť (XVIII)

Devätnásť (XIX)

Dvadsať (XX)

Dvadsaťjeden (XXI)

Dvadsaťdva (XXII)

Dvadsaťtri (XXIII)

Dvadsaťštyri (XXIV)

Dvadsaťpäť (XXV)

HUBERTUSY

POSOLENÉ V ÁZII

ZÓNY

OKNO

BÁJKA o SPOLOČNEJ KÚPEĽNI

ŠIESTY ZMYSEL

(I)

(II)

(III)

(IV)

(V)

(VI)

ZODVIHNEŠ, ZLE BUDE, NEZODVIHNEŠ, BUDE EŠTE HORŠIE

DEJTE SI PRÁCI BÝT ŽIVI

SKOK A KUK (PETROVI H.)

Bibliografická poznámka

Tiráž