.

sdssdsd

.

Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, DOCTOR WHO, TARDIS and DALEK (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

Daleks originally created by Terry Nation.

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Nicholas Briggs, 2013

Translation © Tomáš Oakland, 2015

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-763-7

ISBN epub 978-80-7462-775-0

Pro Steph a Bena,

mé dvě nejoblíbenější lidské bytosti

Předmluva

Pád na Výsluní 349

Na výsluní 349 byl další nádherný, slunný den a Lillian Bellová se připravovala na svou nejnovější reportáž.

Zcela upřímně: skutečnost, že každý den na Výsluní 349 byl „další nádherný, slunný den“, už jí trochu lezla krkem. Když ji něco takového napadlo, hned si vzpomněla, jaký život měli její rodiče. Prvních třicet let jen přežívali na pokraji smrti hladem. Ve špíně. Na mrznoucí znečištěné planetě, jejíž jméno si už nikdo raději nepamatuje.

Když dostali Maizie a Alfred Bellovi možnost odstěhovat se na Výsluní 349, bylo to pro ně jako zemřít a dostat se do nebe. Lillian si toho byla dobře vědoma, a ačkoliv jí tehdy bylo pouze sedm měsíců, od té doby jí rodiče často vyprávěli, jaký to pro ně byl tehdy pocit… A kdykoliv si na to vzpomněli, v očích se jim zaleskly slzy.

Teď už to budou skoro čtyři roky, co Maizie s Alfredem umřeli – jen několik měsíců po sobě. Jeden druhému byli naprosto oddáni a také byli velmi pyšní, že se z jejich dcery stala novinářka. Život na Výslu-

ní 349 jim přinesl neuvěřitelné štěstí. Každé ráno vyšli na svůj minibalkonek a vyhlíželi na klidnou, uspořádanou, pastelově stínovanou souměrnost rozlehlého města, které se stalo jejich domovem, a děkovali Dalecké nadaci a Světům na výsluní.

Dalecká nadace jim dopřála druhou šanci, nový život. A ačkoliv špína a chudoba, ve které byli nuceni prožít mládí, způsobily, že zemřeli krátce po šedesátce, byli spokojeni.

A právě proto se Lillian zastyděla, že jí všechny ty pastelové odstíny připadaly takové… nudné. A samotnou ji zlobilo, že touží po tom, aby se teplota čas od času o pár stupňů vychýlila.

Někdy zatoužila po dešti. Nikdy ho nezažila. Viděla ho v televizi, četla o něm v knihách. Dokonce občas stála ve sprše a přepínala z horké na studenou, zavírala oči a představovala si, jaké by to bylo, kdyby se tak někdy chovalo i počasí venku – celý den!

Ze snění vytrhl Lillian lehce dosedající autobus. Železniční úředník, který seděl naproti ní, jí věnoval udivený pohled. Lillian se musela pousmát. Uvědomila si, že tu sedí se vztyčenou hlavou, zavřenýma očima a uhýbá pod tíhou pomyslných dešťových kapek.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se úředník.

„Ne,“ odpověděla Lillian a pořád se trochu usmívala.

Prohlédla si chmurné obličeje ostatních úředníků v autobuse a rozpomněla se, že na ni čeká těžký úkol. Pokusila se nemyslet na skutečnost, že právě kvůli tomu, že úkol byl opravdu důležitý, a možná i trochu nebezpečný, by si nejraději samou radostí poskočila. Na Výsluní 349 probíhalo všechno tak hladce a bez problému, a díky tomu byla novinařina v podstatě dost nezajímavá.

Konečně i potenciálně špatné zprávy…

Vystoupila z autobusu a už si jen letmo všimla, jak se za ní zabouchly dveře a celé vozidlo se zasyčením vzlétlo a zmizelo. V té chvíli pro ni všechno kolem představovalo jen matnou kulisu.

Pozornost věnovala pouze dějišti té strašné nehody před sebou.

V plné rychlosti se tu srazily dva vlaky. Srážka obě vozidla těžce poznamenala. Přední části byly úplně napadrť, zadní vagony ležely rozházené po okolí, otlučené, promáčklé a změněné k nepoznání. Pouze úplně poslední vagon levého vlaku ještě vzdáleně připomínal svou původní podobu. Zbytek však byl pouhý vrak. Hrůzný obraz z kovu, umělé hmoty a vláken. Všechno bylo zkroucené, zohýbané a rozdrcené nekompromisní kinetickou silou.

Lidé tu přišli o život, o tom Lillian nepochybovala. Pak si zahanbeně uvědomila, že velká část těch „úředníků“, se kterými sem dorazila, byli ve skutečnosti příbuzní těch ve vlaku. Při pomyšlení na pracovní příležitosti, které jí taková tragédie poskytla, se pousmála. Hned se jí ale z vlastní sobeckosti zvedl žaludek. Vydala se dál, aby našla hlídače, kteří by jí umožnili vstoupit mezi trosky.

V dlani už měla připravený svůj malinkatý holo-foťák. Přejela hledáčkem přes propletené zbytky vlaků a pak ustoupila o kousek zpátky, aby měla dostatečně široký úhel na focení přihlížejících. Někteří z nich byli stále otřeseni, jiní vzlykali a zhluboka, bolestivě lapali po dechu, aby potlačili slzy. Jejich sténání dráždilo ušní bubínky – lidské trápení v dokonalém stereoprovedení. Zaměřila se na starou dámu, protože jí na okamžik připomněla matku. Před pár lety to klidně mohla být ona. Zase se ozval ten starý známý pocit, že nepociťuje dostatek vděku za Světy na výsluní.

Jeden hlídač ji poklepal na paži. Trhla sebou.

„Tudy,“ kývl hlavou a odvedl ji dolů po svahu směrem ke kolejím.

Vydala se za ním a po cestě si všimla, že už přijíždějí záchranné sbory a pouští se do odklízení těl – morbidní poslání, pomyslela si. Ve vzduchu byl cítit oheň, sežehlý kov, ale i něco horšího. Záchranáři s elektrickým řezacím náčiním se probíjeli kovem a vysvobozovali ty, co přežili. K Lillianiným uším dolehly výkřiky bolesti, zděšení i úlevy. Přijížděly další záchranné sbory. Světla sanitek blikala, sirény houkaly, a když vozidla jemně přistála vedle zkroucených kolejnic, umlkávaly, skoro jakoby úlekem.

Lillian nahrávala. Popošla blíž a přemýšlela, zda ji žene kupředu mírný svah anebo její vlastní neukojitelná zvědavost. Málem vrazila do chlapíka v uniformě. Podle odznaků na jeho černém pogumovaném stejnokroji usoudila, že tu hlídá místo nehody.

„Dál už ne,“ řekl tlumeně přes hledí své helmy.

„Lillian Bellová, Holo-zprávy na Výsluní,“ oznámila a pokračovala v nahrávání.

„Vím,“ odpověděl klidně. „Daniel Ash, hlídám místo nehody. Dál jít nechcete. Věřte mi.“

„Chtěl byste nám něco říct do kamery?“ zeptala se Lillian a zamířila na něj fotoaparátem. Automatické zaostřování jejího foťáku se ale nemohlo rozhodnout, zda zaměřit hledí nebo nejasný obličej za ním.

„Jasně. Došlo tu ke srážce dvou vlaků. Víc nevíme. Nevíme, kolik je mrtvých. Hledáme ty, co přežili. Je tu hodně zraněných. Všechny místní nemocnice mají pohotovost. Nouzové protokoly fungují dobře. Jak mi to jde?“

„Víte něco o příčině té nehody?“ zeptala se a nasměrovala hledáček vpravo, aby zachytila nejbližší trosky. Někoho právě vyprošťovali okénkem. Zdálo se, že má velké bolesti. Spěšně se vrátila k Ashovu problematickému hledí. Díval se na ni se strnulým výrazem.

„Co chcete, abych řekl?“ zeptal se. „Srazily se dva vlaky. Hádám, že jeden na trati neměl co pohledávat. Zatím se jenom zabýváme těmi, kdo přežili.“

Vtom Lillian ucítila nad hlavou žár a chvění něčeho mohutného. Instinktivně nasměrovala hledáček foťáku vzhůru k nebi a zachytila světélkující modř, která vycházela z podvozku Daleka letícího nad havarovanými vlaky.

Oba dva se na chvíli odmlčeli a jen sledovali, jak Dalek zpomaluje a zastavuje. Pak začal klesat a kovové, bronzově zbarvené kuželovité brnění se zatřpytilo ve slunečním světle. Jeho středová část a kopulovitá hlava se začaly otáčet. Zkoumal, sledoval, zpracovával…

Daleky každý z Planet na výsluní dobře znal. Člověk je sice moc často neviděl, ale všichni je znali jako zástupce významné a dobrotivé Dalecké nadace. Spasili celou jednu generaci, kterou neúprosně zasáhl ekonomický a politický krach galaxie. Úcta k Dalekům tu byla hluboce zakořeněna, Lillian nebyla v tomto směru výjimkou, ale vidět Daleka, skutečně se s ním setkat…, to byl vždycky podivně znepokojující zážitek. Nikdo neměl pochyby o tom, že Dalekové jsou silou dobra. Nikdo.

Avšak…

Tito velvyslanci dobročinnosti a lidumilnosti vypadali tak drsně, že to v lidech vzbuzovalo rozpaky.

Lillian s Danielem zaslechli nezaměnitelný dalecký hlas.

„Podej hlášení!“

Ten úsečný, elektronický hlas odrážející se od trosek vlaků sem zapadal až příliš dobře.

„Tušil jsem, že je tu uvidíme,“ řekl Daniel a přikývl.

„Protože se takovéto věci nikdy nestávají?“ zeptala se Lillian.

„Přesně tak.“ Daniel zamával na svého podřízeného, aby místo něj dohlédl na Lillian, a chystal se odejít.

„Nějaké zprávy ohledně strojvedoucích?“ pokračovala Lillian. Muž se na chviličku zamyslel. Možná nad tím, zda je moudré vůbec něco zveřejňovat, napadlo Lillian. Pak už o tom byla přesvědčená. Ano, rozhoduje se, zda má něco prozradit. Daniel si všiml jejího výrazu a sám se zatvářil, jako by ho nachytala na švestkách.

„Oba…,“ na chvíli znejistěl. „Oba se katapultovali. Jsou v bezpečí. Sice otřeseni, ale…“ Odběhl a houkl na několik lékařů, kteří ošetřovali jednoho ze zraněných cestujících. Lillian neslyšela, co jim řekl, jen v hledáčku zahlédla, jak mizí v davu záchranářů, zraněných, mrtvých a umírajících. Nepřestala točit, ani když jí Danielův podřízený položil neoblomně ruku na rameno.

„Tak to by stačilo,“ ozval se tlumeně. Okamžitě se k němu otočila, že se s ním dá do řeči, ale muž něco podobného zřejmě očekával. „Ne,“ řekl přísně. „Vraťte se zpátky nahoru.“

„Ten Dalek se tam pak taky vypraví?“ zeptala se Lillian. Oba se opatrně rozhlédli kolem. Dalek ale mezitím zmizel mezi troskami.

Danielův podřízený jí věnoval nevěřícný pohled. „Zažila jste někdy, že by Dalek poskytoval rozhovory?“ zeptal se, ale zřejmě to byla jen rétorická otázka, protože ji hned začal postrkovat nahoru do svahu, směrem k ostatním přihlížejícím.

Má pravdu, pomyslela si. Nikdy žádný rozhovor s Dalekem v holo-telce neviděla.

Vylezla na svah a nepřestávala točit – prázdné, vyčerpané obličeje přihlížejících. Pak k ní dolehla pronikavá ozvěna. Byl to Dalekův hlas, ale Lillian pochybovala, že se kdy dozví, co říká nebo komu je určen.

Na druhé straně vraku, ukrytý před vším, co bylo vidět a slyšet z průběhu záchranných prací, stál Dalek a nehnutě čekal. Pak k němu přikročil hlídač a poslušně mu předložil malou černou kouli.

„Záznamník cesty,“ řekl trochu nervózně.

Než však stačil hlídač kouli předat, spustil se přísavný mechanismus na konci jeho nejdelší paže. Přisál si kouli k sobě a ozvalo se slabé elektronické brnění. Nebyl to ani tak zvuk, jako spíš hmatatelné chvění vzduchu. Strážce sebou lehce trhl. Vibrace ustaly.

Dalekova bronzová kopule se otočila a její mechanismus jemně zavrněl. Očnice se pohnula. Modrá clona na vnějším okraji jeho černé čočky se zúžila.

„Kde je strojvedoucí?“ řekl Dalek důrazně. „Řekl jsi, že ho přivedeš.“

„Je na cestě. Je… on je… v šoku,“ zakoktal strážný. Něco v Dalekově chování mu napovídalo, že ho podezřívá. „Je v hrozném… ehm, lékaři ho…“

„Kde je?“ trval na odpovědi Dalek a jeho hlas zněl hněvivě.

Hlídač nevěděl, co říct. Jen se na Daleka díval. Slova mu uvízla v hrdle. Kolem vodnatých očí mu začaly vystupovat žilky.

Ticho přerušila až černá koule, která se z ničeho nic odpojila od Dalekovy paže. Dopadla na tvrdou, sežehlou hlínu. Hlídač si užuž chtěl kleknout, že ji zvedne.

„Nech ji být!“ nařídil mu Dalek, prudce se k němu otočil a očnice mu samou netrpělivostí začala poskakovat nahoru a dolů.

Přispěchali dva lékaři a opatrně před sebou vedli vystrašeného mladíka.

„Obáváme se, že pan Sezman je stále v šoku,“ vysvětlil jeden z nich.

Dalek přesměroval očnici na lékaře. Popojel trochu vpřed a vydával přitom krátká kovová zaúpění. Lékař málem klopýtl, ale nakonec se mu podařilo udržet rovnováhu.

„Musí okamžitě do nemocnice,“ vysvětloval dál.

Dalek se na okamžik zarazil a prohlížel si tu malou lidskou společnost. Pan Sezman, strojvedoucí, se malinko zakymácel. Jako by mu koleno pod vlastní vahou vypovědělo službu. Lékaři se pohotově zapřeli a podařilo se jim ho udržet na nohou.

Než se pan Sezman narovnal, z konce nejkratšího Dalekova výčnělku vyšlehl jasný paprsek. Soustředný kužel světla je všechny pohltil, jasně zaplál a zaprskal jako ledová sprcha na rozpáleném železe. Všichni čtyři muži na okamžik strnuli hrůznou, ale naprosto němou bolestí. Jejich rozostřené obrysy zablikaly jako namodralý a nelítostný fotonegativ. Byla to záře tak jasná, až jim zbělaly kosti. Pak se surová zář i bzukot rychle vytratily a ponechaly na zemi jen čtyři mrtvá těla.

Dalek se zjevným nezájmem vzlétl – přímo nahoru a ohromnou rychlostí – a zanechal těla, aby je mezi troskami vlaků objevil někdo jiný. Nevysvětlená úmrtí, která budou předána daleckým autoritám k vyšetřování…

K vyšetřování, k němuž nikdy nedojde.

Kapitola první

Smrt na Getrii

Kaleidoskopickým tunelem Vortex se hnal závratnou rychlostí jakýsi malý modrý kvádrovitý objekt se žhoucím světélkem nahoře a okénky, které připomínaly zamhouřená bílá hranatá očička. Bylo to pouhé smítko ve srovnání s nekonečnou věčností vesmíru kolem.

Byla to TARDIS, časoprostorové plavidlo toho nejzáhadnějšího obyvatele vesmíru vůbec – Doktora. V nitru bytelné modré budky se skrývala takřka Aladinova jeskyně plná nepředstavitelně pokročilých technologií a zdánlivě nevyčerpatelných ubytovacích prostor.

V jejím středu se nalézala ovládací místnost. Tam na

prosklené plošině trůnila TARDISina mnohostranná konzole. A kolem ní horečnatě poskakoval a za bezstarostného mávání rukou poletoval sám Doktor. Ovládání svého milovaného časoprostorového stroje pro něj bylo vždycky zdrojem ohromné pýchy. Tuhle upravoval seřízení, tamhle ladil nějakou stěží poznatelnou nerovnost a tu zas roztržitě přepínal knoflíky. Tahle dvojka už spolu prožila mnoho životů. Přidala se k nim řada pozemských společníků, pak zase odešla. Ale Doktor a TARDIS…, to byla stálice.

Jeho životní náplní byly náhodné, ale dobře míněné zásahy do cizích životů. Vydal se bez dovolení napříč vesmírem, vzdor zákonům svého vyhynulého lidu, Pánů času, protože chtěl prozkoumat… vyhledat… úplně všecičko.

Zažil už všechny krajnosti života, zažil už takové množství hrůz i tolik radostí… a také všechno mezi tím.

Získal si tolik přátel, soupeřil s tolika protivníky. Prožil počátky i konce, šťastná setkání, hořká loučení. A všechno se to nesmazatelně vrylo do obličeje tohoto muže. Všechny ty životní zkušenosti se odrážely v jeho očích. A ve vřelosti jeho prastarého úsměvu.

Dokonce i nyní, když byl Doktor ve svém navenek nejmladistvějším těle, v něm bylo ukryto něco starodávného. Byla tam únava… Možná i jisté znepokojení ohledně následků, které jeho potulky nakonec měly.

Nyní cestoval sám a předsevzal si, že na svých cestách věčností nebude do ničeho zasahovat.

Doktorovou Achillovou patou však byla zvídavost.

Když učinil několik posledních úprav, hrdostí se jen tetelil, a když o krok ustoupil, zachytil svůj odraz ve skleněném sloupu vyrůstajícím ze středu konzole. Sklem prostupovala TARDISina síla. Doktor se na sebe usmál, upravil si motýlka a uhladil si tvídové sáčko.

„Někam, kde je klid a ticho, řekl bych,“ promluvil na svůj odraz. Zavrtěl prsty jako kasař, který se chystá odemknout trezor. Než však stihl naťukat do přístroje svůj nový cíl, na opačné straně vyzdobeného hexagonu cosi zapípalo.

Bylo to slabé zapípání. Pak se ozvalo další. A pak další, mnohem naléhavější, vlastně až skoro otravné.

To už Doktor celou konzoli obkroužil a úzkostlivě si prohlížel zdroj všeho toho nepříjemného zvuku. V ústrety mu blikalo žluté světýlko. Zamračil se a poklepal na něj. Blikání a pípání neustávalo.

„Seš si jistá, holka?“ zašeptal a přiblížil svůj prastarý mladistvý obličej k žlutému světélku. Nemyslel si o něm, že ho ještě kdy uvidí blikat. Pak náhle klid. Žádné blikání. Žádné pípání.

„Aha,“ řekl Doktor. Zalila ho nečekaná vlna smutku, ale trvalo to jen chvilinku, protože ticho brzy přerušilo velice zřetelné zaťukání na TARDISiny

dřevěné dveře. Venku ve vzdouvajícím se Vortexu něco bylo a klepalo.

Doktor zkontroloval, zda jsou štíty vesmírně lodě stále v provozu, a pak vyrazil dolů po schůdcích směrem ke dřevěným, lehce kuriózním dvířkům tajuplného vnitřního světa. Otevřel je dokořán. Před ním se vznášela malá bílá žhnoucí kostka.

„No jéje, ty musíš být ještě úplné miminko, že?“ řekl a rozzářil se radostným překvapením. Okamžitě popadl kostičku do dlaní, zabouchl za sebou dveře a rozběhl se zpátky ke konzoli. Přiložil ji ke světlu a samým zaujetím přimhouřil oči.

Jeho lidé měli ve zvyku vysílat tyto prapodivné telepatické krychličky se zprávou v naléhavých případech. Taky jednu použil, před mnoha životy – a nebylo to vlastně ani tak dávno, co ho právě jedna taková krychlička vlákala do pasti. Ale tenhle malý „klučina“ je trošku jiný šálek čaje, pomyslel si.

Byla to vážně jen velmi mrňavá krabička. Měla asi poloviční velikost standardní krychle, kterou používali Páni času.

„Takhle by vypadala zpráva, kdybych ji uklohnil ve spěchu,“ pomyslel si. „Jej!“

A pak ho něco napadlo.

Anebo to byla spíš… otázka. Mohl to být jeden z těch momentů, kdy se něco z budoucnosti odráželo zpět do minulosti?

Cestování časem bylo samá obtíž. Neexistuje způsob, jak by mohl pouhým pohledem zjistit, odkud a z které doby tahle kostka pochází. Nejlepší bude neotálet a zjistit, co mi tenhle malý posel chce, pomyslel si.

Přidřepl si na zem, položil kostku před sebe a začal se na ni celou svou myslí soustředit. Funguje to ještě vůbec? Pokud ano, bude to jasná známka toho, že si tuhle zprávu poslal on sám.

A právě v tu chvíli se kostka sama odemkla a vyšel z ní závan jiskřivé bílé energie. Když se její maličké stěny ladným pohybem rozklížily a obláček částic se rozptýlil, Doktorova mysl se rázem naplnila dojmem čehosi…

Něčeho…

Nějak nebyl schopen tu myšlenku pojmenovat. Věděl jen, že musí přejít ke konzoli. Vsunul kousky krabičky do kapsy svého saka a vyskočil na nohy. Rukama začal kmitat sem a tam a spěšně upravoval souřadnice. TARDIS zareagovala rychle a její motory konejšivě povzdechly. Jen pár vteřin nato se žuchnutím přistáli.

Doktor s uspokojením vydechl. Láskyplně konzoli poplácal a usmál se.

„Šikovná holka. Dobrá práce.“

Přitáhl si obrazovku konzole a zahleděl se na víření symbolů a grafik před sebou. Věděl, že tohle místo nikdy v životě nenavštívil. Ale to jméno mu přece jen něco říkalo.

„Planeta Getrie,“ zašeptal.

Výsledky měření prozradily, že tahle planeta živí široké spektrum živočichů, a tak se Doktor rozhodl vyjít ven. Spustil skener, aby se podíval, co asi tak může za dveřmi očekávat. Zamračil se, když spatřil jen neplodnou pouštní krajinu a jakýsi prastarý kamenný pomník. Byl tvrdý, šedý a žulovitý a hned pod ním postávala malá skupinka lidských bytostí.

„Ti budou jistě přívětiví,“ zamumlal si pod vousy, ale napůl očekával, že mu to někdo brzy vyvrátí. Přesto ho nějaké nutkání, které už jej dovedlo k zadání Getriiných souřadnic do konzole, hnalo dál i nyní. Byl posedlý něčím, co nebyl s to pochopit. Zkrátka věděl, že do tohoto světa musí vkročit.

TARDIS dosedla asi půl míle od pomníku. Doktor tak měl dostatek času, aby si tu skupinu lidí cestou přes vyprahlou, drobící se zem pořádně prohlédl. Nepokoušel se schovat. Mohl sice zapadnout mezi skalnaté pahorky a pak přebíhat od úkrytu k úkrytu, ale to přece nemá zapotřebí, přesvědčil sám sebe.

Čím více se Doktor ke shromáždění blížil, tím více mu bylo jasné, že tyhle lidi nezajímá nic jiného než to, co mají přímo před sebou. Ještě nebyl s to rozeznat, o co přesně jde, ale všichni do jednoho na to upřeně hleděli.

Když došel ještě blíž, vánek k němu donesl několik nezřetelných slov. I když je nebyl schopen úplně rozeznat, zněla vážně a uctivě.

V jednu chvíli, ještě než dorazil až k nim, jako by všichni zareagovali na nějaký signál a začali se rozcházet. Šli pomalu s hlavami skloněnými kolem pomníku a směrem na opačnou stranu, pryč od Doktora. Ten ucítil nutkání zastavit se a mimoděk sklonil hlavu, jako by se účastnil nějakého…

Pohřbu. Tak, tak to je. Tohle je pohřeb. Správně. Skvrnitá šeď těch dlouhých plášťů s kapucemi, které měli ti lidé na sobě…, to bylo přece velmi běžné pohřební šatstvo na… Ach. V části vesmíru, na kterou Doktor už dlouhá léta nepomyslel.

A tam se nacházel hrob. Právě tam, kde předtím všichni stáli. Měl nádherný, i když poněkud strohý oranžový náhrobek – zjevně dovezen odněkud zdaleka. V záhybu vrchní hrany bylo asi půl tuctu maličkých předmětů zatavených ve skle nebo v něčem velice podobném. Střípky vzpomínek zachycené v průzračném jantaru. Doktor si vzpomněl, že vkládání upomínkových předmětů do náhrobku byla prastará tradice v mnoha částech vesmíru.

Doktor se vydal směrem ke kameni, aby si ho lépe prohlédl, a najednou na sobě ucítil něčí pohled. Podíval se doprava a spatřil jednoho z truchlících.

Byla to stará dáma. Zastavila se, obrátila se k němu a teď na něj hleděla.

Střetli se pohledy. Doktorovi se zdálo, jako by na něco čekala. Pozdravení? Poznání? Něco…, ale pro Doktora v tom nebylo nic. Neznal ji.

Možná že to postřehla, nebyl si jistý, ale po několika vteřinách se otočila zpátky a rozvážným krokem se vydala za ostatními.

Doktor pokrčil rameny a obrátil svou pozornost zpět k předmětům ve skle. Přistihl se, že je přitahován něčím, co vypadalo jako malinkatá vesmírná loď. Přitiskl obličej k průhlednému krytu kolem jejího miniaturního trupu.

„Hmmm,“ zamumlal. „Někdo doma?“

Předklonil se a na spodní straně lodi rozeznal nějaký nápis.

„Vyrobeno v Cartedii,“ přečetl nahlas. „Ty seš hračka, že jo?“ Doktor se zeširoka usmál a prohrábl si vlasy. Uchechtl se. Rozpoznal rozdíl mezi vzpomínkou a slabým zachvěním, které pociťoval, kdykoliv se něco z jeho budoucnosti natáhlo zpátky k němu. Věděl ale, že spletitosti, které se pojí s cestováním časem, někdy znamenají, že člověk musí být trpělivý.

„Tohle je na někdy jindy,“ zašeptal. „Ale tebe já si budu pamatovat, malá vesmírná lodičko. Tebe já si budu pamatovat.“ Ukázal na ni prstem, znovu se zasmál a šel blíž ke sklu. Tak blízko, až se lodička začala rozmazávat a mikroskopické kazy v průhledném „jantaru“ kolem vypadaly jako stopy věčnosti, které se k Doktorovi svůdně a provokativně natahují…

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

Kapitola první