Ukázka elektronické knihy

VE JMÉNU METODY

JULI ZEH

ARGO

Z německého originálu Corpus Delicti. Ein Prozess,
vydaného nakladatelstvím Luchterhand Literaturverlag roku 2018,
přeložil Michael Půček

Obálku navrhl Martin Sugar

Jazyková redakce Michaela Jacobsenová

Korektorka Ludmila BÖhmová

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Alena Pokorná

Redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2021 jako svou 4764. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3609-8 (váz.)

ISBN 978-80-257-3661-6 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2021

Original title: Corpus Delicti. Ein Prozess

First published in 2009.

© ٢٠١٨ by Luchterhand Literaturverlag,
a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,
München, Germany.

Translation © Michael Půček, 2021

Cover art © Martin Sugar, 2021

Knihy je možno pohodlně zakoupit

v přátelském internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Pro Bena

Předmluva

Zdraví je stav naprosté tělesné, duševní a sociální pohody – a nikoli pouhá nepřítomnost nemoci.

Zdraví bychom mohli definovat jako plynulé proudění života všemi částmi těla, orgány a buňkami, jako stav duševní a tělesné harmonie, jako neomezené rozvinutí biologického energetického potenciálu. Zdravý organismus je se svým okolím ve funkčním vzájemném vztahu. Zdravý člověk se cítí svěží a výkonný. Je vyzbrojen optimistickou důvěrou, nadán psychickou silou a stabilním duševním životem.

Zdraví není ustrnulý stav, nýbrž se jedná o dynamický poměr člověka k sobě samému. Zdraví je třeba denně udržovat a utužovat, a to po celá léta a desetiletí, až do nejvyššího věku. Zdraví neznamená průměrnost, nýbrž představuje vystupňovanou normu a individuální vrcholný výkon. Je zhmotnělou vůlí, výrazem životní síly, která v sobě ukrývá vytrvalost. Zdraví vede přes dokonalost jednotlivce k vytříbenosti společenského soužití. Zdraví je cílem přirozené vůle žít, a proto také přirozeným cílem společnosti, práva i politiky. Člověk, který neusiluje o zdraví, neonemocní, on už nemocný je.

Z předmluvy k publikaci Heinricha Kramera:
„Zdraví jako princip státní legitimace“,
Berlín, Mnichov, Stuttgart, 25. vydání

Rozsudek

VE JMÉNU METODY!

ROZSUDEK

V TRESTNÍ VĚCI PROTI

Mie Hollové, německé státní příslušnici, bioložce,

obžalované z nepřátelských úkladů proti Metodě,

dospěla Druhá komora porotního soudu ve veřejném zasedání ve složení:

1. předsedající soudce porotního soudu dr. Ernest Hutschneider jako předseda,

2. soudce porotního soudu dr. Hager a soudkyně Stocková jako přísedící,

3. porotci

a) Irmgard Gehlingová, žena v domácnosti,

b) Max Maring, obchodník,

4. státní zástupce Bell jako žalobce,

5. právní zástupce dr. Lutz Rosentreter jako obhájce,

6. justiční asistent Danner jako soudní úředník spisovny,

k rozhodnutí:

I. Obžalovaná je vinna z nepřátelských úkladů proti Metodě v souběhu s trestným činem přípravy teroristické války, věcně související s ohrožením státního míru, z manipulace s toxickými látkami a úmyslného odpírání povinných vyšetření na úkor veřejného blaha.

II. Proto se odsuzuje ke zmrazení na dobu neurčitou.

III. Obžalovaná je povinna nést náklady řízení a své nutné výdaje.

Z následujících důvodů…

Uprostřed dne, v polovině století

Linii pahorků kolem měst, která postupně srostla, pokrývá les. Vysílací věže míří na načechraná oblaka, jejichž břicha už dávno nejsou zašedlá od špatného dechu civilizace, která se kdysi domnívala, že musí svou přítomnost na této planetě dokázat produkcí obrovského množství špíny. Tu a tam vzhlíží k nebi veliké oko jezera, obrostlé rákosem jako řasami – jde o bývalé štěrkovny a uhelné doly, které před lety zaplavili vodou. Nedaleko jezer poskytují bývalé továrny přístřeší kulturním centrům; úsek uzavřené dálnice patří spolu s kostelními věžemi zrušených kostelů k malebnému, i když zřídka navštěvovanému skanzenu.

Tady už nic nezapáchá. Tady se už netěží, nečoudí, nekutá a nespaluje; zklidněné lidstvo tu přestalo bojovat proti přírodě, a tím i proti sobě. Svahy jsou posety kostkami domů s bílými fasádami, které se shlukují a nakonec dorůstají do terasovitě odstupňovaných obytných komplexů. Ploché střechy vytvářejí téměř nekonečnou krajinu, táhnou se až k horizontům a podobají se, jak tak zrcadlí nebeskou modř, ustrnulému oceánu: samé solární panely, jeden vedle druhého a v milionovém počtu.

Ze všech stran procházejí lesem v rovných průsecích magnetické tratě. Tam, kde se střetávají, kdesi mezi zrcadlícím se mořem střech, tedy uprostřed města, uprostřed dne a v polovině jednadvacátého století – tam začíná náš příběh.

Pod obzvlášť dlouhou plochou střechou městského soudu probírá Justicie své rutinní případy. Vzduch v místnosti 20/09, kde probíhají smírčí jednání pro písmena F až H, je klimatizován přesně na 19,5 stupně, protože při této teplotě to člověku myslí nejlépe. Sofie nikdy nechodí do práce bez pletené vesty, kterou nosí během přelíčení trestního soudu dokonce i pod talárem. Vpravo od ní leží stoh už vyřízených spisů; vlevo zůstává menší hromádka, kterou je potřeba ještě zpracovat. Blond vlasy si soudkyně svázala do vysoko posazeného ohonu, se kterým vypadá pořád jako ta horlivá studentka v posluchárnách právnické fakulty, jíž kdysi byla. Hryže tužku a dívá se na projekční stěnu. Když se její pohled střetne s očima zástupce veřejného zájmu, tužku z pusy vytáhne. Studovala spolu s Bellem a on už před osmi lety dokázal pronášet v menze ubíjející přednášky o infekcích hltanu, způsobovaných orálním kontaktem s předměty zamořenými choroboplodnými zárodky. Jako by v nějakém veřejném prostoru v této zemi existovaly choroboplodné zárodky!

Bell sedí opodál naproti ní a svými podklady zabírá větší část stolu, zatímco se zástupce soukromého zájmu stáhl na kratší stranu společného pultu. Aby zdůraznili obecnou shodu, sdílí veřejný a soukromý zájem jeden stůl, což je pro oba zmocněnce poměrně nepohodlné, ale nicméně hezké z hlediska právnické tradice. Když Bell zdvihne pravý ukazováček, změní se projekce na zdi. Momentálně ukazuje fotografii mladého muže.

„Drobný delikt,“ řekne Sofie. „Nebo už něco provedl? Dřívější tresty?“

„Žádné,“ pospíší si zástupce soukromého zájmu s ujištěním. Rosentreter je milý mladík. Když upadne do rozpaků, prohrabuje si rukou účes a pak se snaží vytrhané vlasy pouštět co nejnenápadněji k zemi.

„Takže ojedinělé překročení hodnoty kofeinu v krevním testu,“ konstatuje Sofie. „Písemná výstraha a tím je to vyřízené. Souhlasíte?“

„Naprosto.“ Rosentreter otočí hlavu, aby zkoumavě pohlédl na zástupce veřejného zájmu. Ten přikývne. Sofie přeloží další spis z levého stohu na ten napravo.

„Tak, vážení,“ pronese Bell. „Následující případ bohužel není tak jednoduchý. Nepotěší především tebe, Sofie.“

„Je v tom dítě?“

Bell zdvihne prst, projekce na stěně se změní. Objeví se fotografie muže ve středním věku. Celého nahého těla. Zepředu i zezadu. Zvnějšku i zvnitřku. Rentgenové snímky, ultrazvuk, magnetická rezonance mozku.

„To je otec,“ pokračuje Bell. „Už několikrát trestaný kvůli zneužívání toxických látek z kategorie nikotinu a etanolu. Dnes je tu pro porušení zákona o včasné diagnóze nemocí u kojenců.“

Sofie se zatváří ustaraně.

„Kolik je tomu maličkému?“

„Osmnáct měsíců. Děvčátko. Otec zanedbal povinná vyšetření na úrovni G2 a G5 až G7. A co je ještě vážnější: Nebyl proveden screening dítěte. Nelze vyloučit mozkové poruchy a neotestovala se alergická citlivost.“

„Takový šlendrián! Jak se to mohlo stát?“

„Příslušný úřední lékař upozornil obviněného vícekrát na jeho povinnosti a nakonec ustanovil opatrovníka. A teď to přijde: Když si opatrovník zjednal přístup do bytu, byl ten nebohý tvoreček úplně zanedbaný. Podvyživený, nervový průjem doprovázený zvracením. Ležel doslova ve vlastních výkalech. Ještě několik dní a bylo by nejspíš pozdě.“

„To je strašné. Takový drobeček si přece nedokáže pomoct sám!“

„Ten muž má osobní problémy,“ namítne Rosentreter. „Je samoživitel a…“

„To chápu. Ale přesto. Vlastní dítě!“

Rosentreter naznačí rezignovaným pohybem ruky, že v zásadě sdílí Sofiin názor. Sotva své gesto dokončil, otevřou se dveře zasedací místnosti. Příchozí nezaklepal a nezdá se, že by se snažil nepůsobit zbytečný hluk. Pohybuje se se samozřejmostí muže, který má přístup všude. Oblek mu padne ukázkově s onou správně odměřenou dávkou nonšalance, bez níž se elegance neobejde. Vlasy má tmavé, oči černé, ruce a nohy dlouhé, ale ne neohrabané. Sledem pohybů připomíná klamný klid kočkovité šelmy, která v jednu chvíli ještě podřimuje na slunci s napůl zavřenými víčky a v následujícím okamžiku vyrazí do útoku. Pouze ten, kdo zná Heinricha Kramera lépe, ví, že má nepokojné prsty, jejichž třas rád skrývá tak, že ruce zastrčí do kapsy. Na ulici nosí bílé rukavice, které si právě stahuje.

„Santé, dámy a pánové.“

Odloží si aktovku na jeden ze stolů pro návštěvy a přisune si židli.

„Santé, pane Kramere!“ zvolá Bell. „Zase na lovu napínavých historek?“

„Oko čtvrté velmoci nikdy nespí.“

Bell se zasměje a hned zase přestane, když pochopí, že to od Kramera nebyl vtip. Ten se předkloní, svraští čelo a prohlíží si zástupce soukromého zájmu, jako by ho nedokázal rozpoznat.

„Santé, Rosentretere,“ pronese odděleně po slabikách.

Oslovený letmo pozdraví a upře zrak do podkladů. Kramer si urovná puky, přehodí nohu přes nohu, přiloží prst k tváři a zkouší si pózu nenápadného posluchače, což je u muže jeho formátu beznadějné počínání.

„Zpět k případu,“ praví Sofie s okázalou věcností. „Co navrhuje zástupce veřejného zájmu?“

„Tři roky.“

„To je poněkud přemrštěné,“ namítne Rosentreter.

„Nepřipadá mi. Musíme tomu chlapovi dát najevo, že ohrozil život své dcery.“

„Kompromis,“ navrhne Sofie rychle. „Dva roky nápravného opatření, které si odpyká doma. Ustanovení lékařského opatrovníka pro děvčátko, lékařské a hygienické vzdělávání pro otce. Tak se zajistí, že se dítěti nic nestane, a rodina dostane ještě jednu šanci. Co myslíte?“

„Přesně o to jsem chtěl požádat,“ přitaká Rosentreter.

„Báječně,“ zasměje se Sofie a obrátí se na Bella: „Vaše zdůvodnění?“

„Zanedbání lékařské a hygienické preventivní péče ohrožuje blaho dítěte. Rodičovské právo nedovoluje, aby byla dítěti způsobena újma. Vědomé připuštění rizika se před zákonem rovná úmyslně způsobenému utrpení. Výše trestu proto odráží míru těžkého ublížení na zdraví.“

Sofie si udělá poznámku.

„Odsouhlaseno,“ řekne a odloží spis stranou. „Doufejme, že takto je věc tím nejlepším způsobem vyřízená.“

Kramer si přehodí nohy obráceně a opět znehybní.

„Takže dál.“ Bell zdvihne ukazováček. „Mia Hollová.“

Ženě na projekční stěně by mohlo být stejně dobře čtyřicet let jako dvacet. Datum narození dokazuje, že pravda se jako obvykle nachází uprostřed. Její obličej vyzařuje ono zvláštní kouzlo čistoty, které můžeme pozorovat i na přítomných a které všem tvářím dodává jakousi netknutost, bezvěkost a téměř dětskost: výraz lidí, kteří po celý život zůstali ušetřeni bolesti. Mia hledí na pozorovatele důvěřivě.

Její nahé tělo je útlé, a přesto je patrná šlachovitá konstituce schopná klást značný odpor. Kramer se napřímí.

„Nejspíš zas drobný delikt.“ Sofie pohlédne do nového spisu a potlačí zívnutí.

„Zopakujte to jméno.“ To byl Kramer. Ačkoli nepromluvil hlasitě, zvuk jeho slov okamžitě ochromí jakékoli počínání v místnosti. Tři právníci překvapeně vzhlédnou.

„Mia Hollová,“ zopakuje Sofie.

Pohybem ruky, jako by odháněl mouchy, Kramer soudkyni naznačí, aby pokračovala ve smírčím řízení. Zároveň vytáhne z kapsy elektronický kalendář a začne si dělat poznámky. Sofie a Rosentreter si vymění rychlý pohled.

„Tak co tu máme?“ zeptá se Sofie.

„Zanedbání ohlašovacích povinností,“ informuje Bell. „Tento měsíc nebyl podán spánkový protokol a výživová zpráva. Náhlý pokles aktivit ve sportovním výkonnostním profilu. Neprovedené domácí měření krevního tlaku a testy moči.“

„Ukažte mi obecné údaje.“

Na Bellův pokyn běží po prezentační ploše dlouhý seznam. Krevní testy, informace o spotřebě kalorií a látkové výměně, k tomu několik diagramů s křivkami výkonnosti.

„Ta je na tom přece dobře,“ prohodí Sofie a tím dá znamení Rosentreterovi.

„Žádná předchozí obvinění. Úspěšná bioložka s ideálním životopisem. Ani známky fyzického nebo sociálního narušení.“

„Využila CZP?“

„Dosud u Centrální zprostředkovatelny partnerů žádnou žádost nemá.“

„Složité období. Nemám pravdu, chlapci?“ Soudkyně se zasměje Bellovu nakyslému a Rosentreterovu polekanému výrazu. „V tomto případě bych ráda upustila od výstrahy a nabídla podpůrnou pomoc. Předvoláme ji, aby podala vysvětlení.“

„Pro mě za mě.“ Bell pokrčí rameny.

„Složité období.“ Kramer si s úsměvem naťukává cosi na displeji. „Tak se to dá taky vyjádřit.“

„Znáte obviněnou?“ zeptá se Sofie přátelsky.

„Oceňuju zdrženlivost soudu.“ Kramer na ni se šarmantní ironií zamrká. „I vy jste se s obviněnou už jednou setkala, Sofie. Ačkoli za jiných okolností.“

Sofie se zamyslí. Kdyby její pleť neměla už beztak zdravou barvu, mohli bychom spatřit, jak se zarděla. Kramer si kalendář uklidí a vstane.

„Už jste hotov?“ zeptá se Bell.

„Naopak. Teprve na začátku.“

Zatímco Kramer pokyne na rozloučenou a místnost opouští, Sofie zavírá spis a vytahuje nový.

„Další, prosím.“

Pepř

„Ozvalo se to z dětskýho pokoje! Takhle!“ Lizzie se pustí zábradlí schodiště, předkloní se a přehrává kýchnutí: „Hép-čí! Hép-čí!“

„To nemyslíš vážně.“ Pollová se rozhlédne, jako by se po schodišti právě prohnal duch. „To přece zní jako…“

„Klidně to řekni!“

„Jako kejchnutí.“

„Přesně tak! Z dětskýho pokoje! Dokážeš si představit, jak jsem pelášila.“

„To je blbost!“ Driss je třetí ve spolku, vytáhlá jako mladý stromek, se kterým má společný i nedostatek ženských křivek. Nad límcem bílého pláště balancuje plochý obličej, ve velkých očích se odráží ten který protějšek. I bez pih by člověk dívce jako ona stěží uvěřil, že je plnoletá.

„Co je blbost?“ zeptá se Pollová.

„Nachlazení se nevyskytuje už od dvacátých let.“

„Tady je někdo chytrej.“ Lizzie zakoulí očima.

„Nedávno přece přišlo to varování,“ zašeptá Pollová.

„Vidíš, Driss, Pollová čte Zdravý rozum. Takže jsem tedy strachy bez sebe zprudka otevřela dveře. A co nevidím? Na zemi dřepí moje maličká s tím Utiným spratkem a strká nosánek do sáčku s pepřem. Kýchá jako mistryně světa.“

„Hrály si na doktora!“ Pollová se rozesměje.

„A tvoje malá byla pacientka.“ Teď se směje i Driss.

„Odhadly jste to přesně, holky. Ale já jsem z toho samým leknutím málem onemocněla.“

Ty tři stojí pohromadě, jako by chtěly napodobit, jak stály pohromadě už včera a předevčírem a všechny předchozí dny. A právě tak tento opakující se sled věčně stejného obrazu sahá i do budoucnosti: Lizzie se opírá o hadici dezinfekčního stroje, Pollová o skříň bakteriometru a Driss položila obě ruce na zábradlí schodiště. Když se otevřou domovní dveře, všechny tři naráz zmlknou. Už je tu zase: Ten muž v tmavém obleku. Obličej mu z poloviny zakrývá bílý šátek, ale stačí jeden pohled do očí, aby člověk poznal, jak je hezký.

„Santé! Dobrý den, dámy.“

„Dobrý den,“ odpoví Lizzie, vystrčí bok a zapře o něj ruku, „dobrý den by byl takový, kdybychom už neměly co dělat.“

„Ale, pane, to nemusíte…“ Driss mu ukáže prstem na obličej.

„Myslí roušku,“ řekne Pollová rychle.

„To je strážní dům,“ vysvětluje Lizzie. „Tady vevnitř roušku nepotřebujete.“

„Jsem to ale hlupák.“ Kramer si rozváže šňůrku v zátylku. „Vždyť u vchodu byl ten štítek.“

Roušku si zasune do kapsy bundy. Během následujícího mlčení by bylo dost času na referát o strážních domech. V obytných komplexech, jejichž nájemníci se vyznačují obzvláštní spolehlivostí, mohou obyvatelé převzít do vlastní správy úkoly plynoucí z hygienických ochranných opatření. Patří k tomu pravidelná měření kvality ovzduší, stejně jako kontroly odpadu a kanalizačních splašků a dezinfikování všech veřejně přístupných míst. Dům, kde tato forma samosprávy funguje, je označen štítkem a dostává slevy na elektřinu a vodu. Iniciativa strážních domů slaví velké úspěchy na všech úrovních. Státní pokladna ušetří peníze na zdravotní prevenci a lidé si vytvářejí smysl pro kolektiv. Ať už v dávné minulosti tvrdil kdokoli, že lid je příliš líný nebo příliš hloupý na to, aby byl přímým demokratickým účastníkem veřejného života – neměl pravdu. Ve strážních domech lidé dokazují, že jsou velmi dobře schopni spolupracovat k obecnému prospěchu. Mají z toho radost. Setkávají se, diskutují, dělají rozhodnutí. Mají v nejvlastnějším slova smyslu společně co na práci.

Heinrich Kramer, který v obklíčení tří žen v bílých pláštích stojí u schodiště jako hrdý kůň mezi kozami, má na nápadu se strážními domy rozhodující podíl. Ale slavný byl už předtím. Každý v zemi ví, kdo je. V tom tkvěl důvod přetrvajícího mlčení, jakož i brebentění, které náhle spustilo.

„Ať mě virus sklátí!“

„To je přece…“

„Nejste náhodou?“

„Hele, Driss, nezírej na něj tak, vždyť je to trapný.“

Kramer si položí ruku na hruď a ukloní se.

„Nejhlubší dík, mé dámy. Povězte mi, nebydlí u vás paní Hollová?“

„Mia!“ zvolá Driss a tleskne. Při hře na otázky by uhodla, že se Heinrich Kramer ze všech obyvatel domu zeptá na Miu Hollovou. Přestože by to Driss nedokázala vysvětlit: pro ni je Mia cosi zvláštního.

„Paní Hollová bydlí úplně nahoře. Terasa vzadu.“

„Skvělý byt,“ podotkne Pollová. „S biologií si člověk nevydělává špatně.“

„A právem,“ dodá Lizzie přísně.

„Výborně,“ praví Kramer. „A je paní Hollová doma?“

„Pořád!“ zvolá Driss. „V tuhle dobu, myslím.“ Nakloní se ke Kramerovi, jako by mu chtěla prozradit tajemství. „Mia se skoro neukazuje.“

„Paní Mia Hollová,“ opraví ji Lizzie, „nechodí teď do práce.“

„Má tedy dovolenou?“

„Kdepak!“ vyhrkne Pollová. „Taková štramanda, a pořád sama! Ta si prohlíží nabídky.“

„Myslíme si,“ sdělí Lizzie důvěrně Kramerovi, „že si paní Hollová hledá partnera.“

Kramer přikývne. „No, tak já půjdu.“

„Mia je slušná ženská.“

„To se přece rozumí samo sebou, Driss.“

„V takovým domě.“

„Děkuji.“ Kramer všem dokola pokyne hlavou a vykročí z jejich kruhu. „Moc jste mi pomohly. A gratuluji k tomu krásnému domu.“

Ústa zůstávají otevřená, ale němá, a ženy přihlížejí, jak Kramer a jeho nohy a celá jeho pružná postava stoupají po schodech.

Ideální milenka

„Protože je život tak nesmyslný,“ řekne Mia, „a člověk to přesto musí nějak vydržet, dostanu občas chuť jen tak svařovat měděné trubky. Až se třeba podobají jeřábovi. Nebo jsou prostě jen zapletené do sebe jako chuml červů. Pak výtvor přimontuju na podstavec a dám tomu jméno: Vzdušné konstrukce nebo taky: Ideální milenka.“

Zatímco Mia sedí u psacího stolu zády do pokoje, před sebou pár lístků, na které si příležitostně něco poznamená, leží ideální milenka na gauči, zahalená vlasy a světlem odpoledního slunce. Sebemenším pohnutím nedává kráska najevo, zda rozumí tomu, co Mia říká. Mohli bychom si položit otázku, jestli Miu vůbec vnímá. Nebo jestli spíš existuje v jiné dimenzi a tam civí do prázdna, zatímco se Mia před jejíma očima ocitala jen náhodně, na jakési křižovatce mezi světy. Pohled ideální milenky se podobá zírání vodního tvora, který nemá víčka.

„Jen proto, aby něco zůstalo,“ pokračuje Mia. „Aby se vytvořilo něco bezúčelného. Všechno, co má nějaký účel, ho jednoho dne splní, a tím se to spotřebuje. Dokonce i Bůh měl účel, který spočíval v útěše lidí, a ejhle: S jeho věčností to nebylo zas tak horké. Chápeš?“

V bytě je nepořádek. Vypadá to tu, jako by celé týdny nikdo neuklízel, nevětral nebo nesmýčil.

„Samozřejmě tomu rozumíš. Je to od Moritze. Říkal: Kdo touží po věčnosti, nesmí sledovat ani účel vlastního přežití.“

Protože ideální milenka nereaguje, Mia se s židlí otočí.

„Když si mě chtěl dobírat, říkal, že jsem se měla stát umělkyní. Podle jeho názoru mě zkazilo přírodovědecké myšlení. Ptal se, jak má člověk pozorovat nějaký předmět, nebo dokonce milovanou osobu, když musí pořád myslet na to, že nejenom pozorované, ale i on sám jsou pouhou součástí gigantického víření atomů, ze kterých se všechno skládá? Jak se dá snést, že se mozek, náš jediný nástroj vidění a chápání skládá ze stejných základních stavebních prvků jako to, co vidíme a co chápeme? Co to má být? vykřikoval Moritz pak. Hmota, co zírá sama na sebe?“

Ideální milenka má s hmotou málo společného. Možná proto dělá Mie dobře povídat si s ní.

„Přírodovědecké poznatky nejprve rozbily božský obraz světa a posunuly člověka do centra dění. Pak ho tam nechaly stát bez odpovědí v situaci, která není nic než směšná. To Moritz říkával často a v tom jsem mu dávala za pravdu. Tak odlišně jsme zase neuvažovali. Jen naše závěry nebyly stejné.“

Mia ukáže tužkou na ideální milenku, jako by existoval důvod ji obviňovat.

„Chtěl žít pro lásku, a když ho člověk poslouchal, pochopil, že láska je pouze jiné slovo pro všechno, co se mu líbilo. Láska byla příroda, svoboda, ženy, rybaření, vyvolávání neklidu. To všechno u něj znamenalo lásku.“

Mia se zase otočí k psacímu stolu a dělá si poznámky, zatímco mluví dál.

„Musím si to zapsat. Musím si ho zapsat. Lidská paměť vyřadí po několika dnech 96 procent všech informací. Čtyři procenta z Moritze nestačí. Se čtyřmi procenty nemůžu dál žít.“

Chvíli zarputile píše, pak zdvihne hlavu.

„Když jsme mluvili o lásce, začal se urážet. Ty jsi přírodovědkyně, říkával. Přátele a nepřátele vidíš jen pod elektronovým mikroskopem. Když vyslovuješ slovo láska, musíš mít pocit, jako bys měla v puse nějaké cizí tělísko. Hlas ti při tom slově zní jinak. Láska. O půl oktávy výš. Stáhne se ti hrtan. Jako dítě sis to dokonce cvičila před zrcadlem. Láska. Dívala ses přitom sobě do očí a pátrala po důvodu, proč je toto slovo tak obtížné: láska. Je to prostě tak, Mio, že ten výraz nedokážeš pořádně vyslovit. Pro tebe pochází z cizího jazyka, který vyžaduje nepřirozené nastavení mluvidel. Řekni si někdy, miluju tě, Mio! Řekni: To nejdůležitější v životě je láska. Můj milý, nejmilejší. Miluješ mě? – Už se odvracíš, Mio! Vzdáváš to!“

Znovu se s židlí otočila, tentokrát zprudka.

„A jaká byla jeho poslední věta? ‚Život je nabídka, kterou můžeme i odmítnout.‘ Kde v tu chvíli byla ta jeho láska? Existují věty, které formují mozek jako kovové razidlo, takže člověk dokáže nadále uvažovat jen ve vymezených kolejích. Jak na to mám zapomenout? Tys ho znala, nejspíš líp než já. Netuším, jestli věděl, jak moc jsem ho milovala. Dokonce ani nevím,“ zakřičí Mia, „jestli ho dokážu správně postrádat!“

„Nemluv nesmysly,“ napomene ji ideální milenka. „Ve dne v noci přece neděláme nic jiného. Chybí nám. Oběma. Pojď sem.“

Když Mia vstane a jde vstříc rozevřené náruči ideální milenky, zazvoní zvonek u dveří.

Hezké gesto

Existují okamžiky, kdy se čas zastaví. Dva lidé pohlédnou jeden druhému do očí: Hmota, co zírá sama na sebe. Kolem osy pohledů, kterou lze za hlavami protáhnout do nekonečna, se několik vteřin točí celý svět. Aby se zabránilo nedorozuměním, je třeba poukázat na to, že tu není řeč o lásce na první pohled. To, co se právě odehrává mezi Miou a Kramerem, bychom nazvali spíš nehlučným burácením na začátku příběhu.

Mia mu otevřela dveře a chvilku nepromluví nikdo ani slovo. Je těžké uhodnout, co si Kramer myslí; pravděpodobně čeká prostě jen na to, až v sobě Mia objeví hostitelku. Je to trpělivý muž. Třeba bude ohleduplný, uctivě setrvá na prahu a dá jí čas, protože chápe, v jak podivné situaci se nachází. Koneckonců se nestává každý den, že by člověk, kterého jsme v duchu už tolikrát a na tolik způsobů umučili k smrti, před námi najednou stanul v plné kráse.

„Zvláštní,“ řekne Mia, když se jí vrátí řeč. „Ani jsem nezapnula televizi, a přesto vás vidím.“

Nato se Kramerovi objeví na tváři okouzlující a upřímný úsměv, který by do něj neřekl nikdo, kdo ho zná jen z médií. Jedná se o soukromý úsměv. O úsměv člověka, jenž se navzdory velké slávě vůbec nezměnil.

„Santé,“ pozdraví, stáhne si levou rukavici a podá Mie holou ruku. Ona tu ruku pozoruje jako exotický hmyz, než do ní váhavě vloží prsty.

„Hezké gesto jako ze starého filmu,“ prohlásí Mia. „Mám dojem, že se to k vám nějak nehodí. Nemáte strach z mého infekčního potenciálu?“

„To nejdůležitější v životě je styl, Mio Hollová. A hysterie je největší nepřítelkyní dobrého stylu.“

„Váš obličej,“ pronese Mia zamyšleně, „je asi něco jako etiketa. Může se nalepit na nejrůznější názory.“

„Smím dál?“

„Očekáváte, že vrahovi svého bratra nabídnu něco k pití?“

„Ale kdepak. Na tak povrchní odhad jste příliš inteligentní. Ale něco k pití bych si dal opravdu rád. Šálek horké vody.“

Kramer projde kolem Mii do bytu a zamíří k pohovce, kde ideální milenka rychle ucukne stranou. Sotva se Kramer posadil, pohovka se pro něho zdá jako stvořená. Znechuceného pohledu ideální milenky si nevšimne, což výjimečně souvisí ani ne tak s jeho sebejistotou, jako spíš se skutečností, že ji nemůže vidět.

„Jen pro úplnost: Já jsem vašeho bratra nezavraždil. Možná bychom se spíš měli zeptat, odkud ve vězení vzal rybářský vlasec, aby se oběsil.“

Mia stojí uprostřed místnosti, zkřížila paže a prsty zaryla do nadloktí, jako by se chtěla zachytit vlastního těla – nebo zabránit tomu, aby se její ruce samy od sebe pokusily Heinricha Kramera uškrtit.

„Vy…,“ vyhrkne Mia, „vy se tu zrovna nesnažíte mírnit mou nenávist.“

Kramer se dokáže usmát i polichoceně; k tomu si uhladí vlasy.

„Jen si nenáviďte,“ řekne. „Jsem tady proto, abych si s vámi promluvil. Nemáte se za mě provdat.“

„Tomu doufám stojí v cestě naše imunitní systémy.“

„Kupodivu,“ Kramer si položí prst na nos, „jsme imunologicky kompatibilní.“

„Kupodivu,“ řekne ideální milenka a rovněž si položí prst na nos, „jste ještě větší hajzl, než jsme si myslely.“

„Podívejme se na to logicky.“ Mia má svůj hlas opět pod kontrolou. „Kdybyste vy a vaše sebranka špinavých rafanů nespustili tu kampaň proti Moritzovi, nejspíš by ho neodsoudili. A bez odsouzení by se nezabil.“

„Takhle se mi líbíte už víc.“ Kramer položil pravý loket na opěradlo gauče, jako by chtěl ideální milenku obejmout. „Logické myšlení je vám vlastní stejně jako mně. Proto snadno poznáte svůj omyl. Příčinná souvislost vůbec není totožná s vinou. Jinak byste musela z bratrovy smrti obviňovat i velký třesk.“

„Třeba to dělám.“

Země škobrtne na oběžné dráze o výmol, Mia zavrávorá, chce se opřít o stůl a sáhne do prázdna. „Odsuzuju velký třesk. Odsuzuju vesmír. Odsuzuju naše rodiče, protože na svět přivedli Moritze a mě. Odsuzuju všechno a každého, kdo zapříčinil jeho smrt!“

„Pojďte. Pomůžu vám.“

Kramer se zvedne, pomůže Mie, která klesla na kolena, vstát a odvede ji ke gauči. Opatrně jí odhrne vlasy z čela.

„Nesahej na ni!“ zasyčí ideální milenka.

„Půjdu nám připravit šálek horké vody.“

Kramer zmizí v kuchyni.

Genetický otisk

Případ, o kterém je řeč, se odehrál nedávno. Pohled na fakta ukazuje překvapivě jednoduchý průběh událostí. Moritz Holl, 27 let, jemný a zároveň svéhlavý muž, kterému rodiče říkali „snílek“, přátelé „volnomyšlenkář“ a sestra Mia většinou „blázínek“, ohlásil jedné běžné sobotní noci na policii strašlivý nález. Mladá žena Sibyla, se kterou si podle vlastních slov domluvil u Jižního mostu schůzku naslepo, nebyla po jeho příchodu ani sympatická, ani nesympatická, nýbrž byla mrtvá. Zaprotokolovali svědeckou výpověď naprosto rozrušeného Moritze a poslali ho domů. O dva dny později seděl ve vyšetřovací vazbě. V těle znásilněné objevili jeho sperma.

Vyšetřování ukončil test DNA. Každý normální člověk ví, že genetický otisk je nezaměnitelný. Ani dvojčata nemají tentýž dědičný materiál a Moritz měl pouze starší sestru, která jako přírodovědkyně věděla sama nejlépe, co znamená genetická nezaměnitelnost. Odsouzení na základě takového důkazu je právnická rutina. Vrazi se v takových případech přiznají. Udělají to dříve či později, ale každopádně se přiznají. Možná to ulehčí jejich svědomí; možná tím žádají veřejné mínění o rozhřešení. Ale Moritz ignoroval fakta. Trval na tom, že Sibylu ani neznásilnil, ani nezabil. Zatímco diváci seděli u odpoledního programu a očekávali rychlý proces, ujišťoval Moritz o své nevině s doširoka otevřenýma modrýma očima, bledý obličej zatvrzelý ve svém přesvědčení. Při každé příležitosti opakoval větu, která se zavrtávala do uší jako refrén šlágru: „Obětujete mě na oltáři své zaslepenosti.“

Žádný vrah se v nedávné právní historii nikdy takhle nechoval. Občané dobře fungujícího státu jsou zvyklí na to, že dochází k souladu veřejného a osobního blaha také a právě v temných zákoutích lidské existence. Moritzovy výstupy před soudem způsobily skandál v tisku. Ozývaly se hlasy, které sympatizovaly s jeho důsledností a požadovaly odklad výkonu rozsudku. Jiní jím začali opovrhovat o to víc, nejenom za ten krvavý čin, ale především za jeho zatvrzelost.

Uprostřed všech těch dohadů stála Mia, z jejíhož příbuzenského vztahu s Moritzem se najednou stalo temné tajemství, které musely soudní orgány chránit. Přes den chodila do práce a plnila si povinnosti tělesného posilování, po večerech tajně jezdila do vězení. V noci místo spaní zvracela do mísy, kterou pak vylévala na ulici do kanálu, aby senzory toalety ve splaškové vodě nenaměřily zvýšenou koncentraci žaludeční kyseliny. Kramerovo zpravodajství samozřejmě tvořilo důležitou, i když ne tu nejdůležitější část mediálních projevů. Neříkal a nepsal nic jiného, než co musel říkat a psát střízlivý pozitivista a přesvědčený obhájce Metody – a než to, co zopakuje Mie teď, zatímco se činí v kuchyni.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.